Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

У позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Ліпкевич І.В. просить ухвалити рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною виконавчий напис № 2400 від 27 серпня 2019 року про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , належну позивачу як майновому поручителю [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості останнього перед АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором № VONOGA0000000620 від 29 вересня 2008 року. Заявлені вимоги представник обґрунтував тим, що оспорюваний виконавчий напис вчинений з порушенням умов договору іпотеки та Закону України «Про нотаріат», оскільки на момент його вчинення уже існувало рішення суду, яке набрало законної сили, про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки в рамках цих же кредитних правовідносин. Видача оспорюваного виконавчого напису по своїй суті призвела до подвійного стягнення заборгованості за кредитним договором, що суперечить як умовам договору, так і чинному законодавству. Крім цього, зазначена у виконавчому написі сума заборгованості відрізняється від зазначеної у рішенні суду та є спірною, оскільки після набрання цим рішенням суду законної сили банк не вправі був нараховувати відсотки за кредитним договором, а також звертати стягнення заборгованості після спливу трирічного строку позовної давності, як і нараховувати пеню та штраф і звертати стягнення заборгованості за цими складовими після спливу річного строку давності для таких штрафних санкції. За таких обставин вважає, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався як у безспірності розміру заборгованості, з метою погашення якої запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, так і в самому розмірі такої заборгованості. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача 02 жовтня 2023 року через систему «Електронний суд» подав заяву про підтримання позову та проведення розгляду справи за його та позивача відсутності, висловив згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач АТ КБ "Приватбанк" про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак свого представника для участі в судовому засіданні не направив, відзиву на позов не подав, заяв чи клопотань щодо неможливості розгляду справи за його відсутності не надіслав. Треті особи Любомльський відділ ДВС та [PERSON] про причини неявки в судове засідання не повідомили, пояснень на позов не подали. Третя особа приватний нотаріус Бондар І.М. надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім цього повідомила, що надати витребувані судом копії матеріалів оспорюваного виконавчого напису немає можливості у зв`язку з їх знищенням за закінченням трирічного строку зберігання відповідно до Типової номенклатури справ приватного нотаріуса 02-20 та Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22.12.2010. З огляду на викладене суд провів заочний розгляд позову без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ст.ст.280, 281, ч.2 ст.247 ЦПК України. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 29 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № VONOGA0000000620, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі в сумі 25222,83 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 1,25% на місяць (15 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом та терміном повернення до 29 серпня 2028 року. Згідно із п.8.3 Договору забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає, зокрема, іпотека квартири [ADDRESS] . 02 жовтня 2008 року між [PERSON] як боржником та [PERSON] як іпотекодавець та Приватбанком як іпотекодержателем укладено договір іпотеки серії ВКТ № 848379, посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Каганюком О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 2219. За умовами цього договору іпотеки [PERSON] надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № VONOGA0000000620 від 29 вересня 2008 року. У пункті 22 договору іпотеки зазначено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іподекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених, п.п.16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. 07 червня 2012 року до кредитного договору № VON0GA0000000620 від 29.09.2008 між його сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою суму виниклої заборгованості зменшено на 3015,53 доларів США. Через невиконання позичальником [PERSON] кредитного зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» 24 травня 2013 року звернулось до Любомльського районного суду Волинської області із позовом до [PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення осіб із заставленого житла. Відповідно до змісту цього позову та приєднаного до нього розрахунку заборгованість позичальника [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 26 квітня 2013 року становить 36197,35 доларів США, яку становлять: заборгованість за кредитом - 26931,33 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 2104,89 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 1285,68 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 4121,97 доларів США; штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США; штраф (процентна складова) - 1722,19 доларів США. Рішенням Любомльського районного суду від 12 серпня 2013 року у справі № 163/1394/13-ц, яке набрало законної сили 28 серпня 2013 року, позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором серії ВКТ № 848379 від 02.10.2008 року, а саме на 2-х кімнатну квартиру загальною площею 42,30 м2, житлова площа 25 м2, котра розташована за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VONOGA0000000620 від 29.09.2008 в розмірі 36197 (тридцять шість тисяч сто дев`яносто сім) доларів США 35 центів, шляхом продажу предмета іпотеки за початковою ціною продажу не нижче за 145833 гривні ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Цим же рішенням суду [PERSON] виселено із житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. 19 вересня 2013 року судом видано виконавчий лист в частині виселення [PERSON] з житла із зняттям із реєстраційного обліку. 05 березня 2014 року Любомльським районним судом розглянуто заяву ПАТ КБ «Приватбанк» із винесенням ухвали про роз`яснення рішення суду в частині житла, з якого підлягає виселенню [PERSON] із зняттям з реєстраційного обліку (справа № 163/545/14-ц). 27 серпня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис № 2400 про звернення стягнення на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] як предмет іпотеки за договором від 02 жовтня 2008 року в рахунок погашення [PERSON] кредитного зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № VON0GA0000000620 від 29 вересня 2008 року. У виконавчому написі зазначено, що за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольняються вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахування коштів на рахунок цього банку в розмірі: 26991,09 доларів США заборгованості за кредитом; 25641,24 долари США заборгованості за відсотками; 8411,81 доларів США комісії; 65360,40 доларів США пені, що всього становить 126404,54 доларів США. Стягнення проводиться за період з 29.09.2008 по 18.12.2018. Цей виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні Любомльського відділу ДВС у Ковельському районі Волинської області в рамках виконавчого провадження АСВП № [NUMBER], відкритого на підставі заяви АТ КБ «Приватбанк» від 02 грудня 2021 року, що підтверджується наданою цим відділом ДВС на виконання ухвали суду копією матеріалів виконавчого провадження. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Згідно із ст.87 Закону України «Про нотаріат» (тут і надалі в редакції на дату вчинення оспорюваного виконавчого напису - 27 серпня 2019 року) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У статті 88 цього Закону передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. У підпункті 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку (тут і надалі в редакції на дату вчинення оспорюваного виконавчого напису - 27 серпня 2019 року) визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Частина 4 статті 263 ЦПК України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Обґрунтовуючи підстави позову, представник позивача послався на те, що виконавчий напис вчинений із порушенням закону та самого договору іпотеки, оскільки уже існує рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та нотаріус не переконався в безспірності боргу. Дослідженими у справі доказами стверджено винесення Любомльським районним судом рішення від 12 серпня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VONOGA0000000620 від 29.09.2008 року в розмірі 36197,35 доларів США. Тобто, ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитор скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитом та його реалізував, що підтверджується вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили та взятим за ним виконавчим листом. Оспорюваним виконавчим написом звернуто стягнення на цей же предмет іпотеки та з тією ж метою - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VONOGA0000000620 від 29.09.2008 року, однак загальна сума заборгованості є уже значно більшою (у 3,5 рази) від тієї, що зазначена у рішенні суду, і становить 126404,54 доларів США, яка нарахована за період з 29.09.2008 року по 18.12.2018 року. Тобто оспорюваний виконавчий напис охоплює період заборгованості як до, так і після ухвалення рішення суду від 12 серпня 2013 року. Як зазначено вище, за умовами договору іпотеки (п.22) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. У статті 33 розділу V Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, АТ КБ «Приватбанк» як кредитор наділений правом вибору одного із способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Застосування кількох таких способів незалежно від часового проміжку від дня набуття такого права стосовно одного і того ж предмета іпотеки, ні договором, ні законом, не передбачено. За обставинами цієї справи, ПАТ КБ «Приватбанк», скориставшись у 2013 році правом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, автоматично втратив право на звернення стягнення на той же предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Фактичне звернення стягнення на один і той же предмет іпотеки на підставі рішення суду та на підставі виконавчого напису нотаріуса свідчить не інакше як про подвійне стягнення заборгованості за одним і тим же кредитним договором № VONOGA0000000620 від 29.09.2008 року, що суперечить правовій природі кредитного зобов`язання та вимогам ст.1054 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Зі змісту рішення Любомльського районного суду від 12 серпня 2013 року встановлено, що станом на 26 квітня 2013 року загальна сума заборгованості за кредитним договором № VON0GA0000000620 становила 36197,35 доларів США. Стягнення на предмет іпотеки звернуто з метою погашення усією цієї суми заборгованості. При цьому, у п.24 договору іпотеки квартири від 02.10.2008 вбачається, що у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмету іпотеки, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодердателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна іпотекодавця, у першу чергу перед іншими кредиторами. Реалізація цього майна здійснюється у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Отже, звернувшись у 2013 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення усієї заборгованості за кредитним договором № VONOGA0000000620, АТ КБ «Приватбанк» змінив строк виконання зобов`язання на 2013 рік, а тому нарахування процентів, пені та комісії після ухвалення судом рішення є безпідставним. Однак, як вбачається із оспорюваного виконавчого напису нотаріусом запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за період з 29.09.2008 по 18.12.2018 в загальній сумі 126404,54 доларів США, у яку включено відсотки, комісію та пеню, що вочевидь нараховані після ухвалення Любомльським районним судом рішення від 12 серпня 2013 року. Суд позбавлений можливості перевірити перелік документів, наданих АТ КБ «Приватбанк» приватному нотаріусу Бондар І.М. для вчинення оспорюваного виконавчого напису, зокрема, чи було серед цих документів рішення Любомльського районного суду від 12 серпня 2013 року, оскільки як повідомила приватний нотаріус ці матеріали знищенні за закінченням строків зберігання. Можливе не надання АТ КБ «Приватбанк» приватному нотаріусу рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки може свідчити не інакше як про недобросовісність банку як кредитора. Однак, незважаючи на такі обставини, вище наведе в сукупності із самим фактом подання цього позову достатньо свідчить, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не дотримала вимог підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку та, як наслідок, не переконалась належним чином у безспірності заборгованості, з метою погашення якої запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису, так і у самому розмірі такої заборгованості. Відповідач АТ КБ «Приватбанк» відзиву на позов не подав, як і не надав доказів, які б вказували на беззаперечну законність вчиненого приватним нотаріусом Бондар І.М. виконавчого напису на підставі наданих їй документів. При розгляді справи суд відповідно до вимог статей 10, 12, 13 ЦПК України керується принципом верховенства права та розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вирішення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Таким чином, доводи представника позивача знайшли своє належне підтвердження дослідженими по справі доказами, у тому числі витребуваною з архіву суду судовою справою № 163/1394/13-ц, є правильними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду, а тому заявлені позовні вимоги є підставними і підлягають повному задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення позову сплачений позивачем при поданні позовної заяви та заяви про забезпечення позову судовий збір в загальній сумі 1610,40 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved