Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться справа за позовом [PERSON] до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції, треті особи - Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області, ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби» (51) про стягнення морально-психічного збитку, в якій позивач просить суд, стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції на його користь морально-психологічні збитки у розмірі 1 500 000 грн., шляхом одноразової виплати усієї суми. Позовні вимоги позивач обґрунтовує таким, що він вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 30.01.2008 р. був засуджений до 7 років позбавлення волі (не до виправних робіт). З жовтня 2008 р. його насильно-примусово змушували працювати на провадженні Кримінально-виконавчої служби № 51 та установи «Південної Виправної колонії № 51», за роботу розплачувалися чаєм та пачкою сигарет на день. Адміністрація виробництва ЮВК № 51 та установи ЮВК № 51 не оформляючи «зеків», яких примусово змушували працювати, не складали із засудженими до позбавлення волі, особисто з ним, трудового договору, не страхували засуджених залучених до оплачуваної праці. 14.01.2009р. в ЦСГМ на пресі 315 № 10402515 при штампі № 2 (рубка лемішу), при не добровільній праці, а примусовій праці, без забезпечення як техніки безпеки, на верстатах підвищеної небезпеки для життя і здоров`я, так і медико-санітарні норми на робочому місці преса 315 № 10402515, адміністрації виробництва ЮВК № 51 та установи ЮВК № 51 постачали рабів для оботи на їхньому ж виробництві. Близько 14.00 год. 14.01.2009р. виконуючи вимоги адміністрації виробництва ЮВК № 51 в особі [PERSON] рубка лемішу, на пресі 315 № 10402515, який повинен був запускатися не натисканням на педаль пуску, а тільки кнопками пуску (повітря та подачі струму), педаль пуску встановлена незаконно, самовільно старшим лейтенантом [PERSON] за наказами майора [PERSON] (начальника ЦСГМ № 1), його функція на цьому пресі, витягувати руками відходи лемішу, не щипцями, а саме руками, оскільки щипцями цього неможливо зробити, через малу відстань між рухомою частиною штампа № 2 і рушійною частиною. Коли він поліз лівою рукою витягувати черговий відхід лемішу, спрацював пуск преса на рубку, та йому відрізало І та ІІ пальці лівої кисті і затиснуло кисть у штамп, коли засуджений [PERSON] підняв клапан верхньої частини, що рухається частини штампа № 2 витягнув ліву кисть, він через порвану рукавичку побачив, що першого пальця немає, а другий висів на шкірці. Він самостійно дійшов до сан-частини, де йому обробили рани, а мед-барт відрізав другий палець, уклавши пальці в контейнер для транспортування, в ОКБ м. Одеси, [PERSON] пообіцяв йому, що приїде швидка та відвезе до ОКБ м. Одеси. Через дві години швидка так і не приїхала, швидку не викликали, оскільки цей нещасний випадок не мав вийти з ЮВК № 51 м. Одеса, о 16.30 год. його повели до воріт заїзду та виїзду машин, де стояла машина ГАЗ24, на якій його відвезли до міської лікарні № 1 м. Одеси, де навмисне позбавили якісного медичного обслуговування. У цьому закладі він вимагав, щоб його відвезли до ОКБ м. Одеси, щоб пришили пальці на їх місця, але його майор [PERSON] наручниками прикував до операційного столу і зробили дорізання І та ІІ пальців лівої кисті. Після повернення до установи ЮВК № 51, вночі о 23.00 год. майор [PERSON] , зайшов до палати санчастини, виграв хворих та почав йому погрожувати, щоб він мовчав, та обмовив себе, що сам засунув руку до пресу. Створили комісію та розслідували як він сам собі навмисно обрізав пальці та узаконили постановою від 20.10.2009р. Так зване розслідування проводилося без проведення експертиз з виявлення наркотичного або алкогольного сп`яніння, експертизи причин та метод отримання каліцтв, експертиза тяжкості та принципу отримання каліцтв. Вищезазначені обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в останнє судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив відмовити та зазначив, що працівники кримінально-виконавчої служби діяли в межах і в порядку встановленому діючим законодавством та згідно інструкцій не порушуючи права позивача. Під час відбуття покарання позивачем були встановлені норми законодавства, якими врегульовано питання самозабезпечення засудженими власних потреб (одяг, харчування, комунальні послуги та ін.) за власні кошти, а не за кошти держави і праця засуджених в установах виконання покарань була як основний інструмент отримання коштів на утримання засуджених в установах. Представники третіх осіб в призначене судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь належним чином. Представник ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби» (51) направив суду заяву про слухання справи у його відсутність. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 1 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ч. 2-3 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 13 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1-9 рп/2004 від 27.01.2004 року, відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що [PERSON] з 31.10.2008 року відбував покарання в Південній виправній колонії управління ДДУПВП в Одеській області (№51), був працевлаштований в цеху сільгоспмашин з листопада 2008 року, пресувальником преса механічного зусилля 315 т/с. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.01.2009р. оперуповноваженого оперативного відділу ПВК-51 УДДУВП в Одеській області капітана внутрішньої служби [PERSON], встановлено, що засуджений [PERSON] в установі знаходиться з 31.10.2008р. Під час знаходження на карантині 31.10.2008р. був проведений вступний інструктаж з охорони праці та техніки безпеки, провідним інспектором з охорони праці та техніки безпеки [PERSON] , про що свідчить запис у журналі реєстрації вступних інструктажів з охорони праці. Первинний інструктаж з охорони праці та техніки безпеки позивач одержав на робочому місці 17.11.2008 року. Навчання та стажування проходив на робочому місці пресувальника преса механічного зусиллям 315 т/с з 17.11.2008 року по 01.12.2008 року, згідно п. 7.1 наказу № 15 Державного комітету з нагляду за охороною праці від 26.01.2005р. Після проходження стажування та перевірки знань начальником цеху № 1 майором внутрішньої служби [PERSON] , отримав допуск до самостійної роботи, про що свідчать записи у журналі реєстрації інструктажів з питань охорони праці та особистий підпис засудженого [PERSON] . Повторний інструктаж з охорони праці та техніки безпеки проведено на робочому місці 05.01.2009р. начальником цеху № 1 майором внутрішньої служби [PERSON] 14.01.2009 року, згідно щотижневої рознарядки виводу на роботу засуджених [PERSON] разом з іншими засудженими цеху сільгоспмашин був виведений для роботи у першу зміну. Після виводу на роботу засуджених у цех сільгоспмашин начальником цеху майором внутрішньої служби [PERSON] кожному засудженому було доведено змінне завдання під особистий підпис, про що свідчать підписи засуджених у журналі видачі змінних завдань та обліку виконаних робіт. Засуджений [PERSON] повинен був після здійснення механічного удару преса спеціальними щипцями виймати косинки та кидати їх в контейнер для відходів. Виходячи з пояснень засуджених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено, що приблизно біля 14.30 год. засуджений [PERSON] після механічного удару преса відключив його від електропостачання кнопкою на пульті управління пресом. Після цього він, як старший зміни, сказав засудженому [PERSON] , щоб той змастив циліндрові направляючі пуансону і матриці штампу, а сам разом із засудженими [PERSON] і [PERSON] почали переносити відштампований леміш до пресу механічному зусиллям 160 т/с для послідуючої технологічної операції. Цим часом засуджений [PERSON] користуючись відсутністю старшого зміни та інших засуджених вирішив виготовити для своїх потреб металеві косинки для вирівняння перекосу свого ліжка в житловій зоні. Для чого він взяв з контейнера для відходів металеву стрічку довжиною біля 40 см, шириною 3 см та товщиною 5 мм. Після чого він включив електропостачання кнопкою на пульті управління пресом, встановив полосу в направляючі штампу та тримаючи її лівою рукою почав ногою нажимати на педаль подання зжатого повітря для приведення в дію маховика. Під час натискування на педаль, ліва рука засудженого [PERSON] зісковзнула з безпечної відстані утримання металевої полоски. Побачивши це він відпустив ногою педаль подання зжатого повітря, але при цьому вже отримав травму: «Травматична ампутація І-ІІ пальців лівої кісті на рівні основних фаланг. Рвана рана ІІІ-го пальця лівої кісті.». На момент отримання травми прес механічним зусиллям 315 т/с, інвентарний № 10402515 знаходився в технічно справному стані. Отримання травми засудженим [PERSON] стало можливим в наслідок грубого порушення ним встановленого режиму утримання, а саме: в самовільному, без дозволу адміністрації використані для своїх особистих потреб обладнання та матеріалів підприємства установи (преса механічного зусилля 315 т/с, металевих відходів); в самовільному виконанні роботи, не передбаченої змінним завданням і не дорученої адміністрацією установи. (том 1 а.с. 21-22, 225) Наказ Державного Департаменту з питань виконання покарань № 44 від 11.03.2009 року "Про затвердження Положення про порядок розслідування та ведення обліку аварій і нещасних випадків на виробництві, що сталися з особами, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізолятор", на яку посилається позивач у своєму позові, судом не береться до уваги, оскільки відповідний порядок почав діяти з 14.04.2009р. (дата набрання чинності), а травма [PERSON] мала місце 14.01.2009 року. На той час діяв наказ Департаменту № 156 від 05.07.2002 року "Про застосування в органах, установах, навчальних закладах та на підприємствах кримінально-виконавчої системи Положення про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 року № 10094". Беручи до уваги норми Наказу № 156 службове розслідування по перевірці порушених питань, які були викладені в заяві засудженого [PERSON] було здійснено відповідно до норм діючого на той момент законодавства та з відповідно правильним висновком про травму внаслідок власної необережності через недотримання норм поводження із пресовим обладнанням. Окрім того слід зазначити, що вищезазначена постанова не була скасованою та не оскаржувалася [PERSON] . По вказаному факту Південною виправною колонією управління ДДУПВП в Одеській області було проведено розслідування та згідно Висновку від 17.01.2009 року встановлено, що травма, отримана засудженим [PERSON] 14.01.2009 року не може бути кваліфікована як нещасний випадок виробничого характеру, так як засуджений [PERSON] грубо порушив встановлений режим утримання. Згідно наказу № 191 від 04.10.2004 року Департаменту "Про затвердження Інструкції з оплати праці засуджених до обмеження або позбавлення волі" вбачається, що праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку. Із заробітної плати, отриманих пенсій та інших доходів засуджених здійснюються утримання відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів (крім сум отриманих пенсій) фізичних осіб; аліменти; вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецодягу та спецхарчувания); за виконавчими листами на користь громадян: за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків заподіяних засудженими державі під час відбування покарання. Під час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховуються у стаж роботи для призначення трудової пенсії після звільнення за умови сплати ними страхових внесків до Пенсійного Фонду України в порядку і у розмірах, передбачених законодавством. Страхування засуджених вказаним наказом не передбачено. Законом України № 1186-VII від 08.04.2014 року "Про внесення змін до Кримінально-виконавчого кодексу України щодо адаптації правового статусу засуджених до європейських стандартів" змінено поняття "повинен працювати" на поняття "має право працювати", тобто вказаний закон слід розуміти як початок часу з якого засуджені не повинні працювати під час відбуття покарання, а мають право працювати. Законом України № 1492-VIII від 07.09.2016 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених" встановлено особливості роботи засуджених із одночасним їх регулюванням законодавством про працю України з особливостями Кримінально-виконавчого кодексу України. Враховуючи викладені обставини та під час відбуття покарання [PERSON] були встановлені норми законодавства якими врегульовано питання самозабезпечення засудженими власних потреб (одяг, харчування, комунальні послуги та ін.) за власні кошти, а не за кошти держави і праця засуджених в установах виконання покарань була як основний інструмент отримання коштів на утримання засуджених в установах. Відповідно до довідки від 17.0.2009р. за вих. № 2/18-5606 Управління держдепартаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№ 51) Південної виправної колонії, вбачається, що [PERSON] з 31.10.2008р. по 31.07.2009р. відбував покарання в Південній виправній колонії Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№ 51). Він був працевлаштований на підприємстві ПВК № 51. Сума нарахованої заробітної плати складає 2644,57 грн. З особового рахунку було придбано товарів у березні 2009р. на суму 207 грн., у квітні 2009 р. на суму 240 грн. Залишок на 01.07.2009 р. склав 570,72 грн. 11.08.2009р. платіжним дорученням № 690 ПВК УДДУ ВП в Одеській області (№ 51) було перераховано 570,72 грн. для зарахування на особливий рахунок засудженого, який вибув 31.07.2009р. з їх установи до ОСІ-21. Підстава для нарахування заробітної плати - табель обліку робочого часу. (том 1 а.с. 226) Вищезазначене спростовує твердження позивача, щодо незаконного залучення його до праці, відсутність страхування та сплати страхових внесків. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017, яке набрало законної сили, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Комунальної установи «Міська клінічна лікарня №1» м. Одеси про відшкодування моральної шкоди, встановлені наступні обставини (т.1 а.с. 228-233). Згідно з тижневою рознарядкою виводу на роботу засуджений [PERSON] разом з іншими засудженими 14 січня 2009 року був виведений для роботи у першу зміну в цех сільгоспмашин. Об 14 год. 30 хв. засуджений [PERSON] , за відсутністю старшого зміни та інших засуджених вирішив виготовити для своїх потреб металеві косинки, включив електропостачання машини, внаслідок чого отримав травматичну ампутацію 1 та 2 пальців лівої кісті. За вказаним фактом Південною виправною колонією №51 проведено розслідування та згідно з висновком від 17 січня 2009 року травма, отримана засудженим [PERSON] 14 січня 2009 року, не може бути кваліфікована як нещасний випадок виробничого характеру, оскільки засуджений [PERSON] грубо порушив встановлений режим утримання. Тобто, травма [PERSON] настала внаслідок самовільного, без дозволу адміністрації, використання останнім з особистою метою обладнання та матеріалів підприємства установи. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи те, що відповідач, який не брав участі у розгляді наведеної вище справи, зазначені обставини не лише не спростовував, а наполягав на тому, що вони встановлені правильно, суд вважає, що обставини протиправної поведінки засудженого [PERSON] при виконанні ним трудових обов`язків доказуванню не підлягають. При цьому рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року змінено, доповнено його абзацем такого змісту: «У позові до [PERSON] відмовити». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду від 22.12.2018р. касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року залишено без змін. Оскільки обставини щодо отримання [PERSON] 14 січня 2009 року травми, встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017, яке набрало законної сили, здійснення переоцінки такого судового рішення іншим судом буде порушенням вимог процесуального закону. Крім того слід зазначити, що рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 04 березня 2019 року [PERSON] у позові до Державної установи «Південна виправна колонія (№ 51)», Державного підприємства «Підприємство Державної Кримінально-Виконавчої Служби України (№ 51)» про стягнення довічної пенсії, відшкодування моральної шкоди - відмовлено (справа № 513/757/17). Постановою Одеського апеляційного суду від 16.07.2019р. вищезазначене рішення суду було скасовано. У позові [PERSON] до Державної установи «Південна виправна колонія (№ 51)», Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 51)» про стягнення довічної пенсії, відшкодування моральної шкоди - відмовлено з підстав викладених у вищезазначеній постанові. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки [PERSON] отримав відповідні травми через свою недбалість та порушення (недотримання) норм поводження із пресовим обладнанням, при цьому він не довів здійснення на нього психологічного тиску з метою замовчування подій, які сталися з ним в цеху та отримання моральної шкоди через дані події. При цьому судом взято до уваги, що у листі Державного департаменту України х питань виконання покарань від 30.03.2009р. адресованому [PERSON] , зазначено наступне (дослівний текст) «Слід зазначити, що засуджений [PERSON] своєму письмовому поясненні стверджує, що у нього немає претензій до адміністрації установи.». (том 1 а.с. 38, 227) Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: dismissed