Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Стислий виклад та обґрунтування позовних вимог. 28\~червня 2023 року керівник Шепетівської окружної прокуратури звернувся до\~суду вінтересах держави в особі\~-\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Хмельницькій області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ТОВ «Лотівка Еліт» про конфіскацію земельної ділянки. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] , яка є громадянкою РФ, успадкувала право власності на земельну ділянку площею 2,492 га, з кадастровим номером 6825555300:03:011:0010, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Грицівської ОТГ Шепетівського району Хмельницької області. 26 жовтня 2017 року вказану земельну ділянку вона передала в оренду для ТОВ «Лотівка Еліт», на строк до 05 листопада 2034 року з правом пролонгації. Однак враховуючи, що [PERSON] є іноземною громадянкою, впродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужила її, а лише передала в оренду, тому просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області вищевказану земельну ділянку, що належить [PERSON] . В судовому засіданні прокурор Облог Р.А. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Представник особи, в інтересах якої заявлено позов Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в судове засідання не з`явився, в письмових поясненнях, наданих суду, просив розгляд справи проводити без участі представника. Зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені доказами та підлягають задоволенню. Позиція сторони відповідачів та третьої особи. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сахнюк О.В. в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що відомості про реєстрацію права власності [PERSON] надійшли до державного земельного кадастру 26 жовтня 2017 року, просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи ТОВ «Лотівка Еліт» в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника товариства. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 03 липня 2023 року по вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду на 18 липня 2023 року. Крім того, 03 липня 2023 року судом задоволено заяву керівника Шепетівської окружної прокуратури про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку, що належить [PERSON] , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 6825555300:03:011:0010, площею 2,492 га, яка знаходиться на території Грицівської ОТГ Шепетівського району. Крім того, заборонено [PERSON] розпоряджатись, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання вказаних земельних ділянок. 07 липня 2023 року представник особи, в інтересах якої заявлено позов Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області подав до суду письмові пояснення. 18 липня 2023 року розгляд справи відкладено на 19 вересня 2023 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] 18 вересня 2023 року представник відповідача [PERSON] подав до суду додаткові докази та клопотання про застосування строків позовної давності. 19 вересня 2023 року розгляд справи відкладено на 12 жовтня 2023 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] . Виклад встановлених судом обставин та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянку площею 2,492 га, з кадастровим номером 6825555300:03:011:0010, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Грицівської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ №119543, виданого 09 вересня 2004 року Шепетівським районним відділом земельних ресурсів Хмельницької області. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 05 серпня 1994 року Грицівської селищною радою, яким заповіла своє майно дочці [PERSON] . 26 жовтня 2017 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване за №1592, на підставі якого набула право власності на спірну земельну ділянку. Цього ж дня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №336980609 від 26 червня 2023 року. 06\~листопада 2017\~року між [PERSON] та ТОВ «Лотівка Еліт» укладено додаткову угоду до договору оренди землі, за умовами якої сторони домовились внести зміни та доповнення до договору оренди землі від 03 січня 2014 року, який зареєстрований 05 листопада 2014 року, зокрема: щодо строку дії договору, який було визначено до 05 листопада 2034 року та розміру орендної плати, що складає 8333,04 грн. та становить 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. На момент успадкування зазначеної вище спірної земельної ділянки та державної реєстрації права власності, [PERSON] була іноземцем. Відповідно до інформації Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 20 квітня 2023 року, [PERSON] документована посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії [NUMBER] від 29 грудня 2015 року терміном дії «безстроково», відповідно до обліків ВОМІРМП УДМС України в Хмельницькій області значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . В заяві-анкеті зазначено: внутрішній паспорт громадянина [NUMBER] від 10 грудня 2002 року (орган, що видав Талнахахський МВВС Норильського УВС Красноярського краю, код підрозділу 242-045). Місце проживання на території РФ: [ADDRESS] . Паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон Управлінням не документувалась. Згідно інформації Шепетівського відділу ДРАЦС у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за вих. №339/31.21-40 від 29 квітня 2023 року в архіві відділу та у відомостях Державного реєстру актів цивільного стану громадян відсутній актовий запис про смерть [PERSON] . Головне управління Держгеокадатру у Хмельницькій області листом за вих. №22-0.4-1707/2-23 від 31 травня 2023 року, звернулось до Шепетівської окружної прокуратури про вжиття заходів представницького характеру з метою усунення порушень законодавства, у зв`язку з відсутністю коштів, виділених на сплату судового збору, Застосовані норми права. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм Земельного кодексу України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1,2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Якщо спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч.1 ст.181 ЦК України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України. Відповідно до ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України, набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст. 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Одночасно за змістом ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно пункту «е» ч. 1 ст. ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ст. 356 Цивільного кодексу України, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Мотиви та висновки суду. У зв`язку з тим, що Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області відповідно до положень ст. 145 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на лист прокурора про виявлені порушення із вимогою вжити заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, повідомили про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури, станом на день надходження даного позову до суду самостійно не реалізувало своє процесуальне право, то відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України є всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин. Враховуючи, що [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 26 жовтня 2017 року по даний час) не відчужила її, а лише передала в оренду, є підстави для її конфіскації у власність держави. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яку [PERSON] незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які незаконно використовуються іноземними громадянами. Зазначений спосіб захисту чітко визначений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст. 348 ЦК України, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Аргументи сторони відповідача про те, що [PERSON] є етнічною українкою, народилась в с. Гриців Шепетівського району Хмельницької області, в період з 17 червня 1971 року по 15 грудня 1971 року працювала на Грицівському заводі будівельних матеріалів та з 03 березня 1972 року по 01 вересня 1972 року на Шепетівському районному вузлі зв`язку, з 01 вересня 1972 року по 15 липня 1973 року навчалась в Технічному училищі №12, а з 26 липня 1973 року по 25 вересня 1984 року повернулась працювати до Шепетівського районного вузла зв`язку, 19 червня 1977 року була обрана депутатом Грицівської селищної Ради депутатів трудящих Шепетівського району Хмельницької області Української РСР від Грицівського округу №19 та з 14 січня 2012 року зареєструвала своє місце проживання по [ADDRESS] , суд вважає вказані аргументи формальними, оскільки [PERSON] є іноземцем і положеннями чинного законодавства України, що підлягають до застосування до спірних правовідносин, визначено дії іноземців у разі набуття у спадщину земель сільськогосподарського призначення. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог трьохрічного строку позовної давності, суд виходить з наступного. В своєму клопотанні представник відповідача посилається на те, що 26 жовтня 2017 року [PERSON] набула у спадок спірну земельну ділянку. Позов поданий прокурором до суду 27 червня 2023 року. Вказує, що загальна позовна давність за нормами ЦК України становить три роки, яка має обчислюватись у випадку звернення прокурора з позовом і в інтересах держави в особі органу до суду з дня коли саме цей орган, а не прокурор дізнався або міг дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З аналізу норм законодавства слідує, що початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду з заявою про захист державних інтересів. Отже, з 26 жовтня 2018 року ГУ Держгеокадастру як уповноважений орган знав про порушене право, проте протягом трирічного строку до суду з позовом не звернувся. Також і на органи прокуратури у 2018-2021 роках було покладено функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів, а тому Шепетівська прокуратура була зобов`язана і могла дізнатись про порушення строку відчуження земельної ділянки відповідачем. Держгеокадастр мав відомості про статус [PERSON] як іноземного громадянина РФ, при цьому в матеріалах справи відсутні відомості про вжиття заходів із державного контролю, виявлення та усунення порушень земельного законодавства з боку відповідача. У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі слід враховувати коли про порушене право довідалась або могла довідатись саме держава в особі уповноваженого органу (ГУ Держгеокадастр у Хмельницькій області), а не прокурор. Натомість, в порядку інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно до ДЗК 26 жовтня 2017 року надійшли відомості про набуття іноземним громадянином [PERSON] права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, тобто вказана інформація перебувала у володінні ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області з 26 жовтня 2017 року. Таким чином Управлінню об`єктивно могло бути відомо про можливі порушення права власності держави на землю з часу спливу одного року з дати отримання зазначеної інформації. За наведених обставин, вважає, що прокурор в порядку та в межах своїх повноважень та у спосіб встановлений законом звернувся до суду з позовом про конфіскацію земельних ділянок, проте з порушенням строку позовної давності, оскільки уповноважений державою орган не вчинив покладених на нього законом обов`язків щодо виявлення та усунення порушень земельного законодавства відповідачем у відповідний строк, а тому вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Прокрор [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти застосування строку позовної давності, зазначила, що позов подано у межах вказаного строку. Вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити з наступних підстав. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, провадження № 14-101цс18; від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц, провадження № 14-168цс18; від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц, провадження № 14-339цс18. Матеріальним позивачем у цій справі є не прокурор, а Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, тому необхідно встановити з якого моменту саме управління довідалось про порушення права. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від 26 ;жовтня 2017 року [PERSON] набула право власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку та цього ж дня зареєструвала своє право власності на зазначене майно та протягом року відповідно до ч. 4\~ст. 81 ЗК України, будучи іноземцем, зобов`язана була відчужити цю земельну ділянку. У зв`язку з тим, що [PERSON] до 26 жовтня 2018 року не відчужила земельну ділянку і продовжує нею користуватися, саме з цієї дати розпочався строк позовної давності та мав закінчитись 26 жовтня 2021 року. Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року, карантин на всій території України встановлено з 12 березня 2020 року. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, було закінчено 01 липня 2023 року. Крім того, Законом України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав законної сили 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжено до 16 листопада 2023 року Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженого Законом України № 3275-IX від 27 липня 2023 року. Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом про конфіскацією земельної ділянки, у межах строку позовної давності було 26 жовтня 2021 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, який закінчився 01 липня 2023 року, а також з врахуванням продовження воєнного стану на території України до 16 листопада 2023 року, то строк позовної давності не сплив. З урахуванням наведеного, суд вважає, що у даній справі строк позовної давності є продовженим в силу вимог вищевказаних норм закону і не сплинув станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом, тому відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача про застосування позовної давності. Розподіл судових витрат. Позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 4026 грн. судового збору, що складається з судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви в розмірі 2684 грн., та судового збору, сплаченого при поданні заяви про забезпечення позову в розмірі 1342 грн. У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved