Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання заповіту [PERSON] , яким вона заповідала квартиру [ADDRESS] , іншій особі - недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності його батькові [PERSON] та бабусі [PERSON] , яка після смерті свого сина прийняла спадщину у порядку, встановленому ст. 1268 ЦК України, так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але за життя оформити свідоцтво про право на спадщину частини квартири не встигла. [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із квартири [ADDRESS] . За правилами спадкування за правом представлення позивач має право на спадкування всієї частини квартири, оскільки якби батько його був живий, то йому у порядку спадкування належала б уся квартира. 23 листопада 2016 року позивач прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., на підставі якої заведена спадкова справа. Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність заповіту, відповідно до якого [PERSON] в 1999 році заповідала вищезазначену квартиру іншій особі. Наявність заповіту на ім`я іншої особи дуже здивувала позивача, так як за життя його бабуся говорила, що все її майно після смерті залишиться єдиному онукові, оскільки у нього росте маленька донька, а свого житла немає. Позивач до смерті підтримував стосунки зі своєю бабусею, надавав їй необхідну допомогу, поховав її. Причина смерті, зазначена у довідці та лікарському свідоцтві про смерть [PERSON] , свідчить про те, що у момент складання заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому волевиявлення заповідача не було вільним, у зв`язку з чим просив визнати даний заповіт недійсним. 26 травня 2017 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У ході розгляду справи 27 жовтня 2017 року здійснено заміну відповідача Одеську міську раду на належного - [PERSON] . 14 грудня 2017 року відповідачка [PERSON] надала суду заперечення на позовну заяву [PERSON] , оскільки вважає заповіт від 11 червня 1999 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори Туйск Фаїною Леонтіївною, таким, що відповідав волі заповідача і волевиявлення спадкодавця було вільним, оскільки обов`язок нотаріуса в момент підписання угоди перевірити чи розуміє особа значення своїх дій та (або) чи може особа керувати ними, у разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність розуміти свої дії та керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над фізичною особою. При цьому, позивачем не надані будь-які докази того, що [PERSON] , була недієздатною на момент складання заповіту. Посилання позивача на запис в лікарському свідоцтві про смерть [PERSON] від 31 жовтня 2016 року не стосується часу складання заповіту, а вказаний у свідоцтві діагноз не відноситься до захворювань, відповідно до яких особа визнається недієздатною. 14 лютого 2018 року представники відповідачки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] доповнили відзив на позовну заяву, зазначивши, що [PERSON] свідомо призначила свою племінницю [PERSON] спадкоємцем свого майна, оскільки остання разом із чоловіком всіляко допомагала матеріально брату [PERSON] , який був інвалідом І групи, та тітці [PERSON] , сплачували комунальні послуги, підтримували житло у належному стані, допомагали у лікуванні, обробляли земельну ділянку в с. Любополі, яка належала [PERSON] . [PERSON] навпаки намагалася налагодити стосунки бабусі з онуком, які на той час практично не спілкувалися, навіть вмовила скласти заповіт на його ім`я на садову ділянку в с.Любополі, що у травні 2010 року остання і зробила. Проте стосунки позивача з батьком та бабусею не налагодилися, він зневажливо ставився до них, не поважав свого батька, не дбав про нього. Сама [PERSON] не часто хворіла, у 2018 році перебувала на лікуванні з діагнозом «Гострий холецистит, гострий панкреатит». У середині жовтня 2016 року впала, після огляду лікар вказав діагноз, на який посилається позивач, і [INFO] вона померла. Доглядала її відповідачка, позивач провідав бабусю за декілька днів до смерті. У своїй відповіді на відзив [PERSON] зазначив, що саме по собі нотаріальне посвідчення заповіту не може бути беззаперечним доказом його дійсності. Підпис [PERSON] у заповіті не схожий на підписи в інших документах, зокрема у договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 1994 року. Крім того, [PERSON] була лише співвласником квартири разом із батьком позивача. [PERSON] не надала доказів того, що є племінницею [PERSON] . Посилання відповідачки на те, що вона надавала допомогу [PERSON] щодо утримання житла, виплати комунальних платежів, харчування, лікування, а також утримання житла після смерті спадкодавця спростовуються фотокартками, на яких житло знаходиться у занедбаному стані, не забезпечувала вона сім`ю спадкодавця і харчуванням, оскільки і його батько, і бабуся перебували на обліку в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Суворовського району м. Одеси» до дня своєї смерті. Свідки [PERSON] та [PERSON] можуть підтвердити, що [PERSON] розповідала, що [PERSON] із [PERSON] приходили до неї особисто, цікавилися її життя, підтримували. Батько позивача був інвалідом І групи через психічне захворювання, [PERSON] також страждала на захворювання головного мозку. Те, що спадкодавиця через хворобу не могла керувати своїми діями свідчить заповіт від 20 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімаченко С.Л., яким вона заповідала земельну ділянку у СТ «Битовик» СМ «Любопіль», якої не існує. 28 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 14 квітня 2021 року ухвалою суду була призначена посмертна судова психіатрична експертиза, виконання якої було доручено КНП «ООМЦПЗ» ООР, а провадження у справі зупинено на час її проведення. Ухвалою суду від 30 січня 2023 року було доручено проведення експертизи експертам Одеської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку з припиненням роботи кабінету амбулаторних судово-психіатричних експертиз КНП «ООЦПЗ» ООР. За клопотанням позивача через неможливість оплатити вартість експертизи справу було відкликано, 11 вересня 2023 року провадження у справі було поновлено. Представник позивача [PERSON] адвокат Кічук І.Г. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та вказала, що вартість експертизи є занадто великою для позивача, тому просила вирішувати спір на підставі наявних доказів і врахувати пояснення допитаних на стороні позивача свідків та надані медичні документи. В засіданнях раніше позивач також підтримував позов та заначав, що бабуся була хворою, жалілася також на ноги, він їй допомагав . Після її смерті займався похованням. завжди казала, що своє майно залишить йому, ніколи не казала про заповіт на [PERSON] ,тому для нього він є несподіванкою, і викликає сумнів, що бабуся могла його скласти. Раніше в засіданнях відповідачка [PERSON] заперечуючи проти позову зазначила, що вона є племінницею [PERSON] по материнській лінії. Оскільки вони з тіткою постійно спілкувалися і вона надавала їй допомогу, [PERSON] склала заповіт на неї. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Васильєва Л.О. позов не визнала вказавши на те, що позов необгрунтований, посилання позивача на недійсність заповіту та стан [PERSON] не підтверджується належними доказами. Немає навіть медичної документації з якої можна було встановити психічний стан спадкодавиці. Крім того, представник відповідачки звертала увагу суду на те, що заповіт на ім`я [PERSON] складено раніше ніж заповіт на імя позивача , і на той час [PERSON] працювала і виконувала свої обов`язки, загалом працювала до 75 років. Онук не цікавився життям бабусі та батька. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, свідків, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] був батьком позивача [PERSON] , а [PERSON] його бабусею на підставі свідоцтв про народження. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло. За даними державного земельного кадастру [PERSON] також належала на праві приватної власності земельна ділянка [ADDRESS] , площею 0,0540 га (держаний акт від 12 січня 2010 року ЯИ 369621). [PERSON] та [PERSON] перебували на обліку КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Суворовського району міста Одеси» як малозабезпечена сім`я. 11 червня 1999 року [PERSON] розпорядилася усім своїм майном на випадок смерті і склала заповіт на ім`я [PERSON] . Даний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л. та зареєстрований у реєстрі за номером 1-2994. Під час посвідчення заповіту особу заповідача було встановлено, її дієздатність перевірено. 20 травня 2010 року [PERSON] окремо розпорядилася належною їй земельною ділянкою [ADDRESS] , площею 0,0540 га., склавши заповіт на ім`я позивача [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрований у реєстрі за номером 558. [INFO] помер [PERSON] - батько позивача. [INFO] померла [PERSON] бабуся позивача. 23 листопада 2016 року на підставі заяви позивача про прийняття спадини після смерті [PERSON] за законом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. відкрито спадкову справу щодо майна померлої № 26/2016. 06 лютого 2017 року на адресу приватного нотаріуса надійшла також заява відповідачки про прийняття спадщини після смерті [PERSON] на підставі заповіту складеного на її ім`я. У зв`язку з цим приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. повідомив представника [PERSON] [PERSON] про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру через наявність заповіту на ім`я іншої особи. У ході розгляду справи судом було витребувано медичну документацію спадкодавця. За даними КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 28» під час огляду хворої за місцем проживання 29 жовтня 2016 року стан хворої був тяжкий, вона була безконтактною, зі слів присутніх попередня амбулаторна картка була втрачена, на момент огляду потребувала догляду та контролю АТ і ЧСС, під час огляду було зазначено діагноз: церебральний атеросклероз, дисциркулярна енцефалопатия 3 ст., кардіосклероз атеросклеротичний. [INFO] хвора померла, [INFO] видана довідка про смерть. Через втрату родичами хворої амбулаторної карти надати медичну документацію про лікування [PERSON] у період до 29 жовтня 2015 року неможливо. 25 листопада 2019 року КНП «ЦПМСД № 28» надіслав амбулаторну картку хворої [PERSON] № 59/5, яка була заведена 29 жовтня 2016 року замість втраченої. У картці міститься запис лікаря про огляд хворої вдома 29 жовтня 2016 року та 31 жовтня 2016 року, стан хворої тяжкий, не рухається, постійно спить, не їсть, також зазначено діагноз: «церебральний атеросклероз, дисциркулярна енцефалопатия 3 ст., кардіосклероз атеросклеротичний». Останній запис 01 листопада 2016 року про смерть [PERSON] 31 жовтня 2016 року вдома з тим самим діагнозом. На підставі схеми огляду трупа і констатації смерті за зверненням представника похоронного агентства КНП «ЦПМСД № 28» була видана довідка про смерть № 59/5. Форма 035/у, у якій зазначаються висновки щодо стану здоров`я, зберігаються три роки, тому надати з них відомості до 31 жовтня 2016 року про звернення [PERSON] у КНП «КДЦ №29» Одеської міської ради неможливо. Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року за клопотанням позивача була призначена посмертна судова психіатрична експертиза, виконання якої було доручено КНП «ООМЦПЗ» ООР, а у подальшому 30 січня 2023 року доручено експертам Одеської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». За клопотанням позивача через неможливість оплатити вартість експертизи у зв`язку із важким матеріальним становищем ухвала суду була відкликана. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , дружина позивача, суду повідомила, що разом з чоловіком вони проживають з 2008 року, їй було відомо, що [PERSON] , яка була літнього віку, їздили до неї один раз на тиждень привозили продукти, а коли не могли, то їхав вітчим чоловіка. Вона жила зі своїм психічно-хворим сином і не хотіла щоб його бачили. Зустрічалися з нею на лавці біля будинку. Скаржилася вона на біль у спині та на зір. Коли помер батько чоловіка, то зайшли в квартиру, зробили бабусі чай, вона його виливала, а потім питала чому не зробили їй. Ходида поліклінніку №28, казала, що толку не має піде до [PERSON] , хотіла залишити майно [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила, що разом з [PERSON] вона з 1957 року працювали на фабриці, та була начальником цеху, [PERSON] мала гарне здоров`я, лікарям не довіряла, тому у лікарню не ходила, у 1972 році їм видали квартири, через 20 років [PERSON] пішла працювати на комбінат, а потім у їдальню, інколи навідувалися в гості один до одного. в 2016 році створювали ОСББ і вона приймала активну участь. [PERSON] разом з чоловіком їй допомагали. Свідок [PERSON] , сусідка [PERSON] , повідомила суду, що була знайома з [PERSON] з 1972 року, були в добрих стосунках, спілкувалися, обговорюваали новини, статті в газетах, створення ОСББ. Проживала поруч у квартирі разом із сином, дружину якого і дитину ніколи не бачила. На стан здоров`я ніколи не скаржилася, навпаки, радила не приймати пігулки. Свідок [PERSON] , сусідка [PERSON] , у суді пояснила, що з 1978 року вона була знайома із [PERSON] , знала її сина, який часто хворів, а остання доглядала за ним, онука [PERSON] вона ніколи не бачила, померла [PERSON] напевно від старості, оскільки була здоровою, таблетки ніколи не пила, нестатку у їжі вона не мала, в центр для малозабезпечених ходила напевно за їжею для безпритульних тварин, вона ніколи не помічала якихось відхилень у поведінці [PERSON] , багато читала книжок, перечитала майже усю бібліотеку [PERSON] , померла у себе вдома на ліжку. [PERSON] , лікар КНП «ЦПМСП №28», у судовому засіданні надала пояснення, відповідно до яких довідку і лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] складали у центрі медичної допомоги, до квартири не заходила, за місцем проживання оглядав її лікар [PERSON] , під наглядом якого вона знаходилася з 2016 року, лікарське свідоцтво видавалося на підставі огляду трупу і амбулаторної карти, наглядатися [PERSON] могла також у будь-якій медичній установі, після смерті амбулаторна картка хворого передається у архів, діагноз встановлює лікар, даних про те, коли вперше був поставлений [PERSON] такий діагноз у них не було, у квартирі по [ADDRESS] , вона ніколи не була, тиск при складанні медичних документів ніхто не чинив, діагноз померлої зазначила на підставі висновку лікаря і поліцейського, дані про лікування відомі сімейному лікарю [PERSON] , на даний час яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Допитана в якості спеціаліста, у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що [PERSON] не пам`ятає, повторну амбулаторну картку вона заводила при огляді 29 жовтня 2016 року, напевно тому, що попередня була втрачена, або особа могла звертатися до інших лікарів, діагноз записувався зі слів родичів, з урахуванням віку та клінічного огляду такий діагноз може бути поставлений без попередніх досліджень, виходячи із адреси проживання померлої, вона не була її сімейним лікарем, скоріше заявка надійшла через реєстратуру у зв`язку з відсутністю сімейного лікаря та тій дільниці. Згідно з ч.1 ст.55 ЦК УРСР угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Статтями 215,\~216 ЦК України встановлені загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6\~ст. 203 ЦК України. Частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до\~ст. 534 ЦК УРСР\~кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно положень\~ст. 541 ЦК УРСР\~заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений або прирівняний до нотаріально посвідчених (ст. 542 ЦК УРСР). Заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить (ст. 544 ЦК УРСР). Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з нормами ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону . Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, ч.6\~ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Оцінивши надані докази в сукупності та враховуючи вказані норми, суд дійшов висновку, що заповіт [PERSON] , складений 11 червня 1999 року та посвідчений відповідно до вимог закону, зокрема: державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л., встановлено особу заповідача та визначено обсяг її цивільної дієздатності; заповіт складено у письмовій формі та нотаріально посвідчений, також заповідач власноручно підписала заповіт. Доводи позивача щодо того, що волевиявлення бабусі в заповіті не було вільним не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Необхідно звернути увагу, що і свідки не наводили фактів, які б свідчили про невідповідну поведінку [PERSON] . Сама по собі хвороба також не може свідчити про втрату розуміння і можливість керування своїми діями. При цьому, суд звертає увагу на те, що суду не надано доказів, в тому числі і медичних документів, які б вказували про стан здоров`я спадкодавиці на час складення заповіту в 1999 році, оскільки стан особи має бути перевірений саме на момент вчинення правочину. Крім того, необхідно також зазначити, що аналіз встановлених обставин, навпаки спростовує доводи позивача про бажання бабусі залишити спадщину йому, та вказує на те, що [PERSON] не бажала змінювати свого рішення, оскільки складаючи 20 травня 2010 року заповіт на земельну ділянку на позивача, вона не вносила до нього квартиру. Таким чином, суд дійшов висновку, що при складанні заповіту 11 червня 1999 року волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed