Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

01 серпня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона виховує неповнолітніх онуків [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми її дочки [PERSON] . Батьком [PERSON] є відповідач [PERSON] . Відносно сина [PERSON] донька є одинокою матір`ю. Відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання малолітніх дітей. Вони з 03 жовтня 2022 року перебувають на обліку у Службі у справах дітей виконавчого комітету Білопільської міської ради як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах. Посилаючись на викладене, позивачка просить суд відібрати дітей у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнути з неї аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на її користь, а також відібрати у [PERSON] сина [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнути з нього аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на її користь. Також просить передати дітей їй на виховання. 09 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження та справу призначено в підготовче засідання на 26 вересня 2023 року (а. с. 32). 26 вересня 2023 року судом постановлена ухвала про продовження строку проведення підготовчого засідання на 30 днів (а. с. 52). 26 вересня 2023 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено на 11 жовтня 2023 року у зв`язку із витребуванням доказів (а. с. 47-49). 11 жовтня 2023 року підготовче засідання закрито і справа призначена до судового розгляду на 24 жовтня 2023 року (а. с. 75). У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, її інтереси представляла адвокат Сергеєва С.А., яка позов підтримала і просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин. 17 жовтня 2023 року подала заяву, в якій зазначила, що позов не визнає повністю, у випадку її неявки просила справу розглянути без її участі. Відзив на позов не подала (а. с. 81). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, хоча належним чином сповіщений про день, час і місце розгляду справи. Заява про відкладення судового засідання та відзив на позов від нього не надходили. Під час проведення підготовчого засідання зазначив, що позов не визнає (а. с. 75). Представник третьої особи органу опіки та піклування Білопільської міської ради Сумського району Сумської області Головаченко С.О. у судове засідання не прибула, направила заяву про проведення засідання без її участі, позов підтримала в частині відібрання дітей (а. с. 86). Заслухавши представника позивачки - адвоката Сергеєву С.А., свідка [PERSON] , повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Вказане підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу, свідоцтвами про народження дітей (а. с. 13, 17-18). Відомості про батька [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до положень ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а. с. 84-85). Із висновку органу опіки та піклування Білопільської міської ради про доцільність відібрання дітей у матері вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають на обліку у Службі у справах дітей виконавчого комітету Білопільської міської ради як діти, які опинилися в складних життєвих обставинах з причин неналежного виконання матір`ю, [PERSON] батьківських обов`язків. Діти проживають разом бабою та дідом. Із відповідачкою періодично проводилися профілактичні роботи щодо необхідності належного виконання батьківських обов`язків і, оскільки мати систематично їх не виконує, орган опіки та піклування Білопільської міської ради вважає доцільним відібрання дітей у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав (а. с. 15-16). Згідно з висновком органу опіки та піклування Білопільської міської ради про доцільність відібрання дитини у батька без позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , разом із молодшим братом по матері, [PERSON] проживає з бабою та дідом. Їх мати [PERSON] не проживає з дітьми з липня 2022 року. Батько мешкає в м. Білопіллі, але бажання участі у вихованні дитини не виявляє. Оскільки останній не виконує батьківські обов`язки щодо [PERSON] , орган опіки та піклування Білопільської міської ради вважає доцільним відібрання дитини [PERSON] у [PERSON] без позбавлення його батьківських прав (а. с. 39-41). Рішенням виконавчого комітету Білопільської міської ради №95 від 16 червня 2023 року затверджено висновки про відібрання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , у [PERSON] без позбавлення батьківських прав (а. с. 14). Відповідно до характеристик Білопільської гімназії №3 Білопільської міської ради від 05 червня 2023 року №№ 50, 51 мати [PERSON] 04 червня 2023 року була писутня на класних онлайн-зборах, цікавиться навчанням та поведінкою сина. Вихованням [PERSON] займаються: мама, бабуся та дідусь. Зі слів бабусі мама останнім часом вихованням дитини не займається (а. с. 19-20). Відповідно до довідки виконавчого комітету Білопільської міської ради від 03 липня 2023 року [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] та онуками: [PERSON] та [PERSON] . За вказаною адресою зареєстрована [PERSON] , яка з липня 2022 року там не проживає (а. с. 21). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 вказаного Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. При задоволені позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. За пунктом 2 частини першої статті 164 СК України підставою для відібрання дитини від батьків є ухилення ними від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналізуючи перелічені вище докази та норми законів, що регулюють правовідносини між сторонами у справі, суд дійшов висновку, що [PERSON] не здійснює належним чином своїх батьківських обов`язків по піклуванню та вихованню сина [PERSON] , з народження і до теперішнього часу він не приймає жодної участі у його вихованні, окрім як сплачує аліменти. Він свідомо самоусунувся від виховання сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться його навчанням, не спілкується з ними, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Також суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не здійснює належним чином своїх батьківських обов`язків по утриманню, піклуванню та вихованню синів [PERSON] та [PERSON] , з липня 2022 року покинула їх на своїх батьків і до теперішнього часу жодного разу їх не відвідала, не приймає участі у їх вихованні. Вона свідомо самоусунулася від виховання синів, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не цікавиться їх навчанням, не спілкується з ними, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Відповідачі, знаючи, що вирішується таке важливе питання як відібрання у них дітей, навіть не прибули у судове засідання без повідомлення причин, відзив на позов із відповідними доказами суду не направили. Доказів поважності такого неприбуття також не надали, що свідчить про стійку відсутність з їхнього боку будь-якого інтересу щодо подальшої долі дітей. Єдиний інтерес до дітей у відповідачки [PERSON] полягає в тому, що вона телефонує до школи їх класним керівникам. Але при цьому вона жодних зусиль не прикладає щодо їх забезпечення шкільним приладдям, одягом, не допомогає їм у навчанні, морально їх не підтримує. Тому характеристики із школи не свідчать про неналежне виконання своїх батьківських обов`язків [PERSON] щодо неповнолітніх дітей. Сину відповідачів [PERSON] [INFO] виповнилося 14 років і з цього часу він має право отримати паспорт громадянина України. Але саме відповідачами він позбавлений можливості реалізувати це право, бо ніхто з них не бажає займатися цим питанням, а позивачка зробити цього не може, так як офіційно не є опікуном та піклувальником дітей. Також суд вважає за необхідне вказати, що таке вкрай байдуже та бездушне ставлення до дітей відповідачі демонструють в умовах воєнного стану, коли діти, як ніколи, потребують захисту, любові та уваги своїх батьків. Тим більше, той район у м. Білопіллі, де мешкають діти з бабусею та дідусем, з початку війни неодноразово піддавався сильним обстрілам і позивачка вимушена була в липні 2022 року вивезти дітей в безпечне місце, а саме: в м. Чоп Закарпатської області, де діти знаходяться і на теперішній час. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про переконливість наданих позивачем доказів щодо свідомого ухилення відповідачів від виховання дітей та необхідність відібрання у [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та у [PERSON] неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з ухиленням відповідачів від виконання обов`язків по їх належному вихованню, догляду та не створенню належних побутових умов, що, на думку суду, буде відповідати інтересам дітей. Щодо передання неповнолітніх дітей на виховання позивачці [PERSON] , то суд зазначає таке. Частинами 3 та 4 статті 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Згідно зі ст. 61 ЦК України орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. Статтею 63 ЦК України передбачено, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Частиною 1 статті 65 ЦК України передбачено, що до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. Оскільки позивачка не подала суду письмової заяви, що згодна бути опікуном та піклувальником дітей, та доказів, що за станом здоров`я вона може виконувати обов`язки опікуна та піклувальника, орган опіки та піклування, в свою черну, не надав суду подання про призначення [PERSON] опікуном та піклувальником дітей, суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні вимоги про передання дітей їй на виховання, а питання подальшого влаштування [PERSON] та [PERSON] покласти на орган опіки та піклування Білопільської міської ради Сумського району Сумської області. Щодо стягнення аліментів на утримання дітей, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Згідно з ч. 4 ст. 170 Сімейного кодексу України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачено частиною 1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з частинами 1 та 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до частини 2 та 3 статті 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Як передбачено частиною 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачка [PERSON] зобов`язана утримувати своїх дітей незалежно від факту їх відібрання та сплачувати визначені судом аліменти, тому позовні вимоги про стягнення з неї аліментів на утримання дітей на користь тієї установи чи фізичної особи, у яких будуть знаходиться на утриманні та вихованні діти підлягають задоволенню. Щодо стягення аліментів з відповідача [PERSON] , то суд зазначає таке. Як вбачається з рішення Білопільського районного суду від 25 вересня 2009 року, яке набрало законної сили 06 жовтня 2009 року, з відповідача [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) на користь відповідачки [PERSON] (а. с. 59). Вказане рішення не скасовано, дія його не припинена і аліменти на теперішній час із заробітку [PERSON] утримуються через виконавчу службу. Отже, з [PERSON] вже стягуються аліменти на утримання сина і повторно їх стягнути підстав немає. Після призначення органом опіки та піклування неповнолітньому [PERSON] піклувальника, останній має право, у порядку ст. 442 ЦПК України, звернутися до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні. Тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог у частині відібрання дітей, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів по 536,80 грн судового забору на користь позивачки, який вона сплатила при зверненні до суду з цим позовом. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, судовий збір у розмірі 1073,60 грн вона сплатила за дві вимоги про відбіранння дітей у відповідачів, тому судовий збір у розмірі 1073,60 грн стягується в доход держави з відповідачів у дольовому порядку по 536,80 грн. Також з відповідачки [PERSON] за позовну вимогу про стягнення аліментів слід стягнути в доход держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial