Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

02 лютого 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником 585/1000 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12.05.2022, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. за реєстровим № 192. 13.03.2020 між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.01.2023. Відповідач продовжує бути зареєстрованим у належному їй житлі, має право користування квартирою, проте його реєстрація призводить до обмеження її права власності, чинить їй перешкоди у здійсненні правомочностей власника, вона несе додаткові витрати з утримання квартири, сплати комунальних та інших послуг. Позивач указує, що відповідач у квартирі лише зареєстрований, проте в ній не проживає більше року та має інше місце проживання. На підставі наведеного, позивач, посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою: квартира [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2023 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та продовжено судовий розгляд. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача адвокат Вовк О. Є. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що він зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , проте в ній не проживає понад рік, його особистих речей у ній немає, він має інше житлом, окрім квартири, належної позивачу. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 26 жовтня 2023 року. Дослідивши матеріали справи, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позову, суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником 585/1000 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12.05.2022, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. за реєстровим № 192. Сторони у справі з 13.03.2020 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.01.2023. Рішення набрало законної сили 17.02.2023. Відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 17.01.2022, що підтверджується копією паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 21.05.2008. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що відповідач понад один рік у належному їй житлі не проживає. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі №280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Між з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірному житлі. Крім того, [PERSON] є власником квартири з 12 травня 2022 року, а з позовними вимогами до відповідача у цій справі про визнання його таким, що втратив право користування житлом як особу, яка понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі, що належить позивачу, звернулася до суду у лютому 2023 року, тобто, до спливу строку, передбаченого ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку вона посилається. Що стосується заяви, поданої відповідачем до суду засобами кур`єрської служби доставки про визнання позову, суд не приймає її до уваги та зазначає наступне. За приписами ч. ч. 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, згідно з ч. 2 наведеної норми процесуального права до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У судове засідання [PERSON] не з`явився, водночас у заяві просив розгляд справи проводити без його участі. Суд звертає увагу, що ухвалення судового рішення про задоволення позову в порядку, визначеному статтею 206 ЦПК України, за заявою відповідача, поданою поза межами судового засідання, без встановлення особи заявника, не роз`яснивши наслідки визнання позову у цивільному судочинстві, суперечить положенням процесуального закону, отже, суд повинен здійснити розгляд справи, встановивши усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 766/22622/18. Разом з тим, за обставинами даної справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, при цьому саме лише визнання позову, без законних підстав для його задоволення, не може бути покладено в основу рішення про задоволення позову. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed