Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та пояснила, що звернулася до суду з метою довести відповідачеві, що він є батьком дитини та заставити його допомагати. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що [INFO] у сторін народився син. Відповідач визнавав, що він є батьком дитини та допомагав матеріально. В подальшому відповідач перестав допомагати. В даний час на утриманні позивачки двоє дітей. Відповідач відмовився надавати матеріальну допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивачка не надала суду доказів, що відповідач визнавав себе батьком дитини. Крім того, позивачці було відомо, що відповідач перебуває у шлюбі. Представник позивача вважає позов безпідставним. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кельменецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , який народився [INFO] в смт Кельменці Кельменецького району Чернівецької області є батьком [PERSON] , який народився [INFO] у с. Вовчинець Дністровського району Чернівецької області. Вказана обставина стверджується висновком експерта № 103-113-2023 від 13 липня 2023 року. Згідно з висновком експерта № 103-113-2023, складеним 13 липня 2023 року судовим експертом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,99%. Біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Положеннями статей 125, 126, 135 СК України врегульовано питання про визначення походження дитини якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою. Відповідно до частини другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду. Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18. Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із основних доказів, який має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, провадження № 61-7126св22, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21, провадження № 61-564св23. У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19) зазначено, що «висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства». Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» («Калачова проти російської федерації», Kalachevav. russia, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] в частині вимоги про визнання батьківства та визнання [PERSON] батьком [PERSON] й відповідно, внесення змін до актового запису про народження останнього. Визнання відповідача батьком малолітньої дитини [PERSON] відповідає інтересам малолітньої дитини. Негативних наслідків для дитини судом не встановлено. Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. У зв`язку з наведеним, похідну вимогу позивачки щодо внесення змін до актового запису про народження дитини слід задовольнити. Така правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 592/6307/16, від 11 липня 2023 року у справі № 449/433/22. Крім того, між позивачкою та відповідачем склалися правовідносини з приводу утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України відповідач [PERSON] зобов`язаний утримувати свого неповнолітнього сина. Відповідач не надає позивачці матеріальної допомоги на утримання дитини сторін. Згідно вимог ст. 181 СК України [PERSON] має право на отримання аліментів від відповідача [PERSON] у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Дане право [PERSON] порушується відповідачем, оскільки останній не утримує матеріально свою дитину. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Згідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, наявність на утриманні відповідача трьох малолітніх дітей. Суд також враховує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України „Про державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 1 січня 2023 року складає 2272 гривні. Відповідач не надав суду доказів неможливості сплачувати аліменти. Суд звертає увагу відповідача на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Таким чином, суд вважає, що відповідач нарівні з позивачкою зобов`язаний нести витрати на утримання сина сторін. В порушення вимог ЦПК України відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що він на належному рівні матеріально утримує дитину та забезпечує сина відповідно до частки своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 141, 150 Сімейного кодексу України. Суд вважає безпідставною вимогу позивачки про визначення розміру аліментів у розмірі не меншому ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч.2 ст.182 СК. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд також враховує, що згідно до ч.2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 відсотків. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовну вимогу [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини слід задовольнити частково. Згідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, між позивачкою та відповідачем склалися правовідносини з приводу утримання позивачки, з якою проживає дитина сторін. Згідно до ч.2 ст. 91 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно, до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу позивачці. При визначенні розміру аліментів на утримання позивачки, як жінки з якою проживає малолітня дитина до досягнення дитиною трьох років, суд враховує наявність на утриманні відповідача трьох неповнолітніх дітей. При визначенні часу з якого слід стягувати аліменти суд враховує, що заява надійшла до суду 05 квітня 2023 року. Суд вважає, що по справі слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази, які б стверджували розмір заробітної плати відповідача, суд вважає, що слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання позивачки в розмірі 1/16 частини мінімальної заробітної плати. Згідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи , що позивачка була звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення аліментів, суд вважає, що із відповідача на користь держави слід стягнути 402 гривні 60 копійок судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Згідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати позивачки на правову допомогу надану адвокатом Букатко Н.Б. згідно договору про надання правової допомоги склали 8040 гривень. Вказані обставини стверджуються копією договору про надання правової допомоги №16 від 27 березня 2023 року, копією розрахунку суми гонорару на надану правову допомогу та акту приймання передачі гонорару за надані послуги, копією детального опису виконаних робіт та квитанцією до прибуткового касового ордеру №3 від 27 березня 2023 року. Позивач не заявляв клопотань про зменшення витрат на правову допомогу та не надала суду доказів не співмірності витрат. Згідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 4690 гривень 98 копійок в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу адвоката пропорційно до задоволених позовних вимог. При цьому суд враховує, що одну позовну вимогу немайнового характеру задоволено повністю, а дві вимоги про стягнення аліментів задоволено частково. З відповідача на користь позивачки слід стягнути 1073 гривні 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених по сплаті судового збору, 16302 гривні в рахунок відшкодування судових витрат понесених на проведення експертизи, 765 гривень 79 копійок в рахунок відшкодування вартості проїзду в м. Київ для проведення експертизи. При цьому суд враховує, що такі витрати були пов?язані із вимоги про визнання батьківства, яка задоволена судом повністю. На підставі ст. ст. 84, 91, 121, 125, 126, 128, 135, 179 - 183, 186, 191 СК України,

Outcome: partial