Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, у якому просить суд: позбавити [PERSON] /відповідача/ батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , та визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком [PERSON] без участі матері. Стислий виклад позиції позивача Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] . 05.02.2019 року рішенням Саратського районного суду Одеської області по справі № 513/1297/18 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 21.01.2019 року на підставі рішення по справі № 513/1083/18 позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі, а саме стягнуто з відповідача на утримання дитини аліменти. Позивач проживає разом з донькою, повністю виховує її самостійно та займається її розвитком. Процесуальні дії у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2023 року провадження по вказаній цивільній справі було відкрито, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, просила долучити до матеріалів справи нотаріально завірену заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позову, вказала, що мати не цікавиться життя дитини та не бере участі у вихованні, крім того, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, письмово за нотаріально завіреною заявою вимоги позову визнала повністю та не заперечувала проти їх задоволення, справу просила розглядати за її відсутності. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Положенням ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] /позивач/ та [PERSON] /відповідач/ уклали шлюб, який був зареєстрований 16 листопада 2007 року Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис № 27. З довідки виконавчого комітету Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області від 23 жовтня 2018 року № 2203 вбачається, що до складу сім`ї [PERSON] /позивача/ входить його донька [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з ним та знаходиться на його утриманні. Даний факт підтверджується копією рішення Саратського районного суду Одеської області від 21 січня 2019 року у справі № 513/1083/18. Цим же рішенням суду було стягнуто з відповідача аліменти на користь позивача на утримання [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 01 листопада 2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 05 лютого 2019 року у справі № 513/1297/18 Шлюб, зареєстрований 16 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис №27 було розірвано. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15 травня 2008 року Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області. Згідно з характеристики виданої Кулевчанською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області на колишнього мешканця с. Кулевча [PERSON] /позивача/ за період проживання в с. Кулевча позивач зарекомендував себе з позитивної сторони. Порушень громадського порядку не допускав, спиртними напоями не зловживав. Проживав на території ради на одній житловій площі з донькою [PERSON] , [INFO] , а колишня дружина не проживала разом зі сім`єю з вересня 2018 року. Отже, судом достеменно встановлено факт проживання дитини разом з батьком-позивачем та те, що відповідач проживає окремо від дитини. Нормативно-правове обґрунтування Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. У відповідності до ст. 164 СК України підставою для позбавлення особи батьківських прав є встановлення факту того, що батько чи мати ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно роз`яснень пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п. 8 ст. 7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54). Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100). Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п.п. 57-58). У п.п. 47-49 справи «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Крім того, у даному рішенні Судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Висновки суду Судом під час розгляду справи у судовому засіданні не було встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, або, що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин, тому, з урахуванням інтересів дитини, суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає добровільно матеріальної допомоги на її утримання, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved