Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за використану електричну енергію. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі укладеного між ними договору відповідач є споживачем електроенергії за адресою: [ADDRESS] , де відкрито відповідний особовий рахунок споживача. Посилаючись на положення Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правила роздрібного ринку електричної енергії, позивач зазначає, що відповідач порушує такі вимоги оскільки не проводить оплату за використану електричну енергію внаслідок чого має відповідну заборгованість в сумі 46 165 гривень 43 копійки (а.с. 57 - 59). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Позивач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі та судове повідомлення про розгляд справи на вказану ним адресу електронної пошти (а.с. 64, 65). Відповідач отримав судове повідомлення про розгляд справи засобами поштового зв`язку за адресою реєстрації свого місця проживання (а.с. 61, 63, 65). 12 вересня 2023 року судом отримано відзив на позов у якому відповідач заперечив позовні вимоги та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що позивачем неправомірно нараховано заборгованість за показниками лічильника які не відповідають дійсності; також, відповідач звернув увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом (а.с. 75 - 79). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 89). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» яке є правонаступником ПрАТ «Київобленерго» має ліцензію на енергопостачання електричної енергії для населення. 26 травня 2008 року між сторонами укладено договір про користування електричною енергією за адресою: [ADDRESS] та відкрито відповідний особовий рахунок споживача № [NUMBER] (а.с. 16, 24 - 27). Оскільки сторони не заперечили вказаних обставин, за приписами частини першої статті 82 ЦК України, такі обставини не підлягають доказуванню оскільки їх визнано учасниками справи. При цьому, суд не має обґрунтованого сумніву щодо добровільності визнання цих обставин. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається також і на рахунок за електроенергію № [NUMBER] за грудень 2022 року від 31.12.2022 року по особовому рахунку споживача № [NUMBER] за вказаною адресою, у якому містяться відомості про поточні показники лічильника станом на 31.12.2022 року в обсязі ніч - 2 695 кіловат і день - 4 901 кіловат (а.с. 15). Натомість, за змістом наданої позивачем особової картки споживача по особовому рахунку № [NUMBER] відсутня інформація про показники нараховані за 2019, 2020, 2021 і 2022 роки, у тому числі станом на 31.12.2022 року (а.с. 21 - 23). Тобто, відомості особової картки споживача по особовому рахунку № [NUMBER] суперечать відомостями рахунку за електроенергію № [NUMBER] за грудень 2022 року від 31.12.2022 року по цьому ж особовому рахунку споживача № [NUMBER] . Відповідно до наданої позивачем особової картки споживача по особовому рахунку № [NUMBER] відображено показання лічильника за травень 2017 року в обсязі 12 300 кіловат, за грудень 2017 року - 13 140 кіловат та за лютий 2018 року - 425 кіловат; при цьому, починаючи з березня 2018 року жодних показань лічильника не наведено (а.с. 21 - 23). Також, суд обов`язково враховує обставини демонтажу 22 грудня 2017 року лічильника за вказаною адресою абонента та встановлення іншого засобу обліку електроенергії із показниками 000655,24 кіловат; при цьому, не відображено показники лічильника який було демонтовано, що підтверджується відповідним актом № 352408 від 22.12.2017 року (а.с. 14). Зокрема, за змістом позовної заяви позивач посилається на заборгованість, оплати і дати зняття показників щомісячно вказаних в особовій картці споживача доданій до позову (абзац № 1 сторінки 3 позовної заяви від 30 червня 2023 року). Проте, до позову не додано та під час розгляду справи представником позивача суду не надано належних, прямих, достовірних і беззаперечних доказів стосовно дійсних обсягів споживання відповідачем електроенергії із зазначенням фактично спожитих кіловат електроенергії за період часу до 01.01.2019 року. Крім того, позивачем не надано суду відповідних документів про фіксацію показників лічильника електроенергії за вказаною адресою споживання, а відомості особової картки споживача по особовому рахунку № [NUMBER] та рахунку за електроенергію № [NUMBER] за грудень 2022 року є суперечливими. Отже, суду не надано достовірних та об`єктивних відомостей про те, якими були показники зазначеного лічильника щомісячно в період часу до 01.01.2019 року (до дати яку позивач використав для розрахунку заборгованості). У зв`язку із цим, суд вважає вимоги позивача про стягнення із відповідача заборгованості за використану електричну енергію є безпідставними і необґрунтованими. До того ж, суд приймає до уваги викладену у відзиві на позов заяву відповідача стосовно позовної давності для звернення до суду із даним позовом (а.с. 75 - 79). Зокрема, суд враховує наступні обставини. Норми статей 256 і 257 ЦК України передбачають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, враховуючи положення наведених норм цивільного законодавства вбачається, що позовна давність за вимогами позивача про стягнення заборгованості станом на 01.01.2019 року спливла 02.01.2022 року. Однак, позивач подав до суду даний позов і його було зареєстровано судом 03 травня 2023 року, тобто після спливу визначеного законом строку позовної давності, що підтверджується відомостями відбитку штампу вхідної кореспонденції суду за вх. № 6034/23Вх від 03.05.2023 року (а.с. 3 - 6). При цьому, вже 08 січня 2019 року позивач вважав свої права порушеними, оскільки саме 08 січня 2019 року на ім`я відповідача було виписано письмове попередження № 6007883801 про припинення постачання електроенергії за вказаною адресою споживача з 10 лютого 2019 року у зв`язку із заборгованістю по особовому рахунку № [NUMBER] (а.с. 87). Одночасно, судом не встановлено обставин переривання перебігу позовної давності за спірними правовідносинами. Як наслідок, суд приходить до висновку, що позивач мав реальну можливість своєчасно у межах строку позовної давності звернутися до суду з вимогами про стягнення заборгованості яка виникла станом на 01.01.2019 року. Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, будь-яких обставин поважності причин пропуску позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. За таких обставин, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав спливу строків позовної давності. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При цьому, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed