Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управлінням активами "Крістал Ессет Менеджмент", [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.01.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від. 18.01.2023 року було задоволено заяву представника позивача, [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру. 27.01.2023 року відповідачем [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що нотаріальна згода на відчуження спільного майна подружжя за своєю правовою природою є одностороннім правочином, відмова від якого вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Вказує, що позивач доказів відмови від своєї письмової згоди на здійснення нотаріальних дій позивач не надала, отже, вона не скористалась своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 214 ЦК України. Стверджує, що наведені в позові [PERSON] підстави згідно яких вона намагається визнати договір недійсним є незаконними та необгрунтованими. 27.01.2023 року відповідачем [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначає, що позивач у своїх доводах суперечить власному волевиявленню викладеному у нотаріальній заяві про згоду. Це виражається у її ствердженнях про те, що вчинений [PERSON] правочин спрямований на приховання спільного майна подружжя, тому що укладений з власної ініціативи, тобто без відома позивача. Відповідач [PERSON] вважає, що позивач у позовній заяві викладає власну суб`єктивну позицію щодо вчиненого нею законного правочину, без урахування правової природи і змісту нотаріальної заяви про згоду. 21.02.2023 року представником позивача [PERSON] було надіслано позовну заяву у новій редакції, в якій вона просила визнати недійсним Договір про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. від 15 серпня 2016 року за реєстровим № 1059 від 03 лютого 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., укладений між [PERSON] та [PERSON] , з моменту його укладення; привести сторони за Договором про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. від 15 серпня 2016 року за реєстровим № 1059 від 03 лютого 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. в первинне становище до укладення цього договору; судові витрати стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки. В новій редакції позову представник позивача зазначає, що позивач вважає, що наявна нотаріальна заява про згоду не давала право відповідачу [PERSON] на укладання договору про зміну сторони в зобов`язанні, оскільки обставини надання такої згоди позивачем змінилися, оскільки шлюбні відносини було припинено. [PERSON] достеменно було відомо про наявність позовів про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Вважає, що після вищезазначеного, відповідач [PERSON] діяв вже не в інтересах сім`ї і недобросовісно, що є підставою недійсності договору про зміну сторони в зобов`язанні. Стверджує, що дії відповідачів щодо укладення оспорюваного договору про зміну сторони в зобов`язанні є недобросовісними, спрямованим на порушення права позивача на отримання частки квартири у порядку поділу майна подружжя. Вважає також, що недобросовісність відповідачів у справі доводиться також відсутністю доказу реального проведення грошово-розрахункових операцій між відповідачами за договором про зміну сторони в зобов`язанні. Зазначає, що відповідач [PERSON] вела достатньо скромний спосіб життя і не могла мати грошових коштів у розмірі забезпечувального платежу на квартиру. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року було закрито підготовче провадження і справу було призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управлінням активами "Крістал Ессет Менеджмент", [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом встановлено наступні обставини та докази, що їх підтверджують. 06 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06 травня 2010 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/47109/19 від 15 липня 2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб було розірвано. Згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2016 року, реєстровий №1059, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та [PERSON] , останнім було придбано двокімнатну квартиру за будівельною адресою: [ADDRESS] , загальною проектною площею 72,88 кв.м., за №141. Відповідно до договору про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. 15 серпня 2016 року за реєстровим №1059 від 3 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ярощук В. Ю., за реєстровим №128: [PERSON] за попереднім договором передав, а [PERSON] прийняла всі права і обов`язки [PERSON] , передбачені попереднім договором в стані зобов`язань на дату укладення цього Договору про зміну сторони в зобов`язанні. Згідно п. 3 вищезазначеного договору, [PERSON] відповідно до умов попереднього договору, сплатив ТОВ «Команія з управління активами «Крістал Ессент Менеджмент» в повному обсязі забезпечувальний платіж в розмірі 1328749,73 грн (один мільйон триста двадцять вісім тисяч сімсот сорок дев`ять гривень сімдесят три копійки) без ПДВ. У відповідності до заяви [PERSON] від 03 лютого 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., [PERSON] здійснила повний розрахунок за Договором про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. 15 серпня 2016 року за реєстровим №1059, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. 03 лютого 2020 року за реєстровим №128. [PERSON] повністю сплатила грошові кошти за цим договором, а [PERSON] будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за вищевказаним договором до [PERSON] не має і в майбутньому мати не буде. 15 серпня 2016 року [PERSON] було надано нотаріальну згоду на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу (далі-Згода), яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. та зареєстрована в реєстрі за №1058. Відповідно до даної Згоди позивач надала згоду на укладання та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири (в тому числі: «договорів про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири, в разі необхідності укласти та підписати договір про зміну сторони в зобов`язанні до попереднього договору купівлі-продажу квартири), а також після введення будинку в експлуатацію - на укладання основного договору купівлі продажу-квартири з урахуванням коригування загальної та житлової площі квартири та з урахуванням присвоєної поштової адреси квартири; на те, щоб усі без винятку умови зазначених вище договорів визналися моїм чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань зі мною та підтверджуюю що укладання таких договорів відповідає нашому спільному дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах нашої сім`ї». Виходячи з аналізу матеріалів справи, суд вважає, що позивачем не доведено порушення її прав укладенням відповідачами оспорюваного договору про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Оспорення або невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом зазначені у статті 16 ЦК України. Одним з таких способів зазначено відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Свої позовні вимоги у новій редакції позивач [PERSON] обгрунтовує тим, що відповідачі укладанням договорів про зміну сторони в зобов`язанні та внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири порушили її право власності у спільному майні подружжя, оскільки надана нею [PERSON] нотаріальна згода від 15 серпня 2016 року на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу вже не відповідала її волевиявленню, оскільки їх з колишнім чоловіком відносини вже не були сімейними. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно з ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Допитана судом в якості свідка за клопотанням представника позивача, позивач [PERSON] показала суду, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 06.05.2010 року по 15.07.2020 року. Вона повідомила [PERSON] про свій намір розірвати з ним шлюб та поділити спільне майно, що придбано в шлюбі під час перебування останнього у відрядженні в Африці. У шлюбі ними було придбано двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] та майнові права на двокімнатну квартиру в новобудові за будівельною адресою: [ADDRESS] . Шлюбні відносини ними з чоловіком було припинено в грудні 2019 року, вони спільно не проживали та не вели спільного господарства. В листопаді 2019 року вона звернулася до органів поліції із заявою, оскільки в їх спільній з відповідачем [PERSON] квартирі відбулася крадіжка документів на квартиру в новобудові та інших цінних речей. Дану заяву було внесено в ЄРДР. Зазначила, що на даний час їй невідомо яке процесуальне рішення прийнято за результатами розгляду її заяви. Про існування оспорюваних нею договорів їй стало відомо в липні 2022 року із позовної заяви відповідача [PERSON] до неї про розподіл майна подружжя, з якою він звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва тому вона раніше не мала можливості звернутися до нотаріуса, який засвідчував її згоду на укладання відповідачем [PERSON] договорів в інтересах сім`ї. Показала суду, що не має юридичної освіти та не знала яким чином треба було скасовувати надану нею згоду на відчуження спільного майна. Представник, який представляв її інтереси на той час порадив їй звернутись до прокуратури із заявою про накладення арешту на квартиру та до управляння юстиції, що вона і зробила. Також їй стало відомо, що нотаріус Лісовенко В.В. припинила свою діяльність та передала документи до архіву. Засвідчила суду, що відповідач [PERSON] є тіткою відповідача [PERSON] , не могла сплатити забезпечувальний платіж за договором про зміну сторони в зобов`язанні, оскільки завжди вела дуже скромний спосіб життя та не мала таких грошей. Згода на відчуження спільного майна її чоловіком була надана нею під час перебування у дружніх сімейних стосунках, а коли він укладав оспорювані договори вони вже не перебували у сімейних стосунках, тому не можна вважати, що нею була надана згода на відчуження спільного майна відповідачем в лютому 2020 року. Суд критично оцінює покази позивача, надані нею в якості свідка, оскільки вона є зацікавленою особою та її покази протирічать матеріалам справи. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення її прав співвласника спільного майна подружжя під час укладення відповідачами [PERSON] та [PERSON] оспорюваних договорів, оскільки нею у відповідності до норм ст. 65 СК України, 15 серпня 2016 року було надано нотаріальну згоду на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. та зареєстрована в реєстрі за №1058. Відповідно до даної Згоди позивач надала згоду на укладання та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири (в тому числі: «договорів про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири, в разі необхідності укласти та підписати договір про зміну сторони в зобов`язанні до попереднього договору купівлі-продажу квартири), а також після введення будинку в експлуатацію - на укладання основного договору купівлі продажу-квартири з урахуванням коригування загальної та житлової площі квартири та з урахуванням присвоєної поштової адреси квартири; на те, щоб усі без винятку умови зазначених вище договорів визналися моїм чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань зі мною та підтверджую що укладання таких договорів відповідає нашому спільному дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах нашої сім`ї. Суд не бере до уваги ствердження позивача про відсутність проведення розрахунків між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , оскільки це спростовується наявною в матеріалах справи заявою [PERSON] від 03 лютого 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., згідно якої [PERSON] здійснила повний розрахунок за Договором про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В. В. 15 серпня 2016 року за реєстровим №1059, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. 03 лютого 2020 року за реєстровим №128. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21). Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту (частина перша статті 214 ЦК України). Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Доказів відмови від своєї письмової згоди на здійснення нотаріальних дій у відповідності до ч. 3 ст. 214 ЦК позивач не надала. Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Положеннями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодекс. Тлумачення ст. ст.215, 216 ЦК свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed