Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право на 1\\2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка в цілому була оформлена на ім`я відповідача [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. за реєстровим № 4550, а також визнати право власності на 1\\2 частина автомобіля ВАЗ Ніва, реєстраційний номер [NUMBER] , який оформлений на ім`я відповідача [PERSON] . Просила вирішити питання поділу судових витрат та забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборону відчуження на спільне майно, що є предметом спору. В обґрунтування позову зазначила, що з 18 грудня 1998 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , від якого мають двох дітей: повнолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося і 31.05.2021 року рішенням Зміївського районного суду Харківської області у цивільній справі № 621/830/21 наш шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано за спільні кошти подружжя трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка в цілому була оформлена на ім`я відповідача, а також автомобіль Ніва - Шевроле, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якої на даний час складає близько 120000,00 (ста двадцяти тисячі) гривень. Цей автомобіль також зареєстрований на ім`я відповідача. На даний час між сторонами виник спір щодо порядку користування й розпорядження спільним майном, відповідач відмовляється добровільно вирішити питання поділу майна, придбаного під час шлюбу, та не визнає за позивачкою її права на частку, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду і просить захистити її право власності на частку в спільному майні подружжя. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 08.09.2023 року позовну заяву прийнято до провадження й призначено цивільну справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено по справі підготовче судове засідання, витребувано докази за клопотанням учасників справи та надано сторонам час для направлення до суду заяв по суті спору. Крім того, ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 08.09.2023 року задоволено заяву позивача [PERSON] та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль Ніва - Шевроле, реєстраційний номер [NUMBER] , який полягає в забороні відчуження вказаним майном. В підготовче судове засідання учасники справи не з`явились. Відповідач [PERSON] через канцелярію подав до суду письмову заяву, в якій позов визнав в повному обсязі та просив ухвалити рішення по суті у підготовчому судовому засіданні. Позивач [PERSON] не заперечувала проти ухвалення рішення по суті спору під час підготовчого судового засідання, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Враховуючи, що всі учасники справи в судове засідання не з`явились, відповідно до положень ч.2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.3, ч.4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників на підставі наявних у справі доказів та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, додані до неї, позицію відповідача та інші заяви учасників, суд встановив наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що з 18 грудня 1998 року позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який за рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31.05.2021 року у цивільній справі № 621/830/21 був розірваний, що підтверджується копією вказаного рішення, доданого до матеріалів справи (а.с.14) Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис №81 від 28.07.1999 року (а.с.11), а також неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, актовий запис №88 від 15.07.2015 (а.с.15) Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. за реєстроваим номером 4550, відповідач [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] ., про що внесено відповідний запис №370555 до Державного реєстру правочинів. Як вбачається з копії матеріалів нотаріальної справи, наданої на виконання ухвали суду від 08.09.2023 року, позивач [PERSON] надавала посвідчену згоду на вчинення правочину (купівлю квартири) її чоловіком - вівдповідачем [PERSON] . Відповідно до Довідки КП «Зміївське БТІЗМА» від 02.10.2023 року, проіндексована інвентаризаційна вартість вище вказаної квартири станом на день ухвалення рішення складає 301121,00 гривень. Крім того, під час шлюбу сторонами придбано автомобіль Ніва - Шевроле, реєстраційний номер [NUMBER] , оформлений в цілому на ім`я [PERSON] , що не оспорюється відповідачем. Відповідно до положень ч.1 статті 1 Сімейного кодексу України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Згідно ст.ст.8-10 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, за змістом ч.1 статті 8 СК України, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ч.1,ч.2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічно, частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом положень ч.1 статті 65, статті 68 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи Згідно ч.1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1-3 статті 372 ЦК України також встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В судовому засіданні встановлено та підтверджено належними й допустимими доказами, що сторонами по справі за час шлюбу придбано спірну квартиру [ADDRESS] (на даний час - смт.Слобожанське Чугуївського району) Харківської області, а також автомобіль Ніва - Шевроле, реєстраційний номер [NUMBER] , які в цілому оформлені на ім`я відповідача, а тому позивач [PERSON] , відповідно до вище наведених положень законодавства має право на 1\\2 частку квартири та 1\\2 частку автомобіля, які є спільним майном подружжя. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивач не має документів, що посвідчують її право власності на частки в спільному майні, її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно частин 7, 8 статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Отже, заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали суду від 08.09.2023 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, після чого припиняють свою дію, а також можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Крім того, під час ухвалення рішення суд вирішує питання поділу судових витрат між сторонами. Згідно ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а інші 50 відсотків, відповідно до ч.1 статті 141 цього ж Кодексу - стягуються з відповідача на користь позивача. Позивачем при поданні позову сплачено 1073,60 гривень судового збору за подання позовної заяви та 536,80 гривень - за подання заяви про забезпечення позову, а отже 50 відсотків сплачених сум підлягають поверненню з державного бюджету, а інші 50 відсотків - стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved