Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

В січні 2018р. [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-6 т.1) до відповідачки [PERSON] треті особи: Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - третя особа 1), Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа 2), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О. (далі по тексту - третя особа 3), в якому просила суд: - встановити факт батьківства, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , який народився у позивачки, актовий зпис № 2949, що був вчинений 18 жовтня 2011р. відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві в Книзі реєстрації народжень. Ухвалою судді Святошинського раойнного суду м. Києва від 01 лютого 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 16 квітня 2018р. на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшов відзив на позов (а.с. 33-39 т. 1), в якому сторона відповідача проти задоволення позову заперечила. 09 липня 2018р. на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява про зібльшення позовних вимог (а.с. 85-90 т.1), в якій [PERSON] додатково до вимоги про встановлення факту батьківства, просила суд також: - визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2018р. прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог та матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського раойнного суду м. Києва від 17 серпня 2018р. визначено головуючого суддю Малинникова О.Ф. Розпорядженням від 29 серпня 2018р. за № 01-08-1035 здійснено повторний автоматичний розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2018р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 29 серпня 2018р. позов [PERSON] до [PERSON] треті особи: Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О. про встановлення факту батьківства; визнання права власності на квартиру, в порядку спадкування за законом - залишено без руху та надано стороні строк для усунення недоліків. 14 грудня 2018р. на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла виправлена редакція позову, на усунення недоліків визначених ухвалою суду від 29 серпня 2018р. (а.с. 134-141 т.1). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 08 січня 2019р. позов [PERSON] до [PERSON] треті особи: Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О. про встановлення факту батьківства; визнання права власності на квартиру, в порядку спадкування за законом - залишено вдруге без руху та надно стороні строк для усунення недоліків. 19 березня 2019р. на адресу суду надійшла виправлена редакція позовної заяви (а.с. 211-218 т. 1), відповідно до якої було змінено суб`єктний склад сторін справи, а саме [PERSON] діяла виключно, як законний представник та в інтерсах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О., та заявлено наступні позовні вимоги: - встановити факт батьківства, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , який народився у позивачки, актовий зпис № 2949, що був вчинений 18 жовтня 2011р. відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві в Книзі реєстрації народжень (далі по тексту - вимога № 1); - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (далі по тексту - вимога № 2). Ухвалою судді Шевченківського раойнного суду м. Києва від 22 березня 2019р. прийнято до розгляду матеріали цивільної справи, з виправленою редакцією позову та призначено справу за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання. Свої позовні вимоги сторона позивача обгрунтовувала тим, що [PERSON] у 2007р. познайомилась за місцем своєї роботи з [PERSON] та в подальшому вони стали проживати разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у належній останньому квартирі [ADDRESS] . [INFO] у [PERSON] народився син - [PERSON] , біологічним батьком якого за твердженнями останньої є [PERSON] . Актовий запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведено за прізвищем позивачки, а ім`я та по батькові батька дитини - записано з її слів, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на зазначену квартиру [ADDRESS] . З заявами про прийняття спадщини за законом до третьої особи 3, звернулися сторони, позивач, як син, а відповідачка, як рідна сестра померлого [PERSON] . На думку сторони позивача, за життя [PERSON] визнавав себе батьком [PERSON] , оскільки після народження дитини забрав з пологового будинку, разом з матір`ю ( [PERSON] ) і привіз до себе додому (до своєї квартири), в якій постійно проживали. Також за життя померлий [PERSON] неодноразово приїздив в гості до батьків [PERSON] , які проживають в с. Селище, Носівського району, Чернігівської області, утримував, виховував спільного сина [PERSON] та не наполягав на внесенні записів про реєстрацію його батьком дитини. Крім того, факт батьківства померлого [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] також підтверджується висновком експерта Державного науково-дослідного експретно-криміналістичного центру МВС України від 23 березня 2017р. за № 19/10-3/119-СЕ/17, який було проведено за ухвалою Святошинського районного суду м. Києва, в межах розгляду цивільної справи, в порядку окремого провадження за заявою [PERSON] про встанволення факту батьківства. Так, сторона позивача вважає, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] та факт батьківства останнього по відношенню до її сина - [PERSON] , заперечується відповідачкою [PERSON] , а тому з метою захисту прав малолітньої дитини, законний представник [PERSON] вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. 25 вересня 2019р. стороною відповідача в судовому засіданні було подано відзив на позов (а.с. 42-63 т.2); ухвалою Шевченківського раойнного суду м. Києва від 25 вересня 2019р. зазначений відзив був повернений на підставі п. 2) ч. 5, ч 7 ст. 178 ЦПК України. 21 жовтня 2019р. на адресу суду надійшли копії матеріалів спадкової справи № 10/2016 заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 114-210 т.2). 22 січня 2020р. в судовому засіданні стороною відповідача були подані письмові пояснення на позов (а.с. 236-246 т. 2) та заяву про застосування строків позовної давності до вимог про встановлення факту батьківства (а.с. 8-12 т. 3). 23 жовтня 2020р. на адресу суду надійшла копія висновку експерта Державного науково-дослідного експретно-криміналістичного центру МВС України від 23 березня 2017р. за № 19/10-3/119-СЕ/17, на виконання ухвали суду від 22 червня 2020р. (а.с. 105-113 т.3). В судовому засіданні 23 лютого 2021р. стороною позивача були подані письмові пояснення (а.с. 156-158 т. 3). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського раойнного суду м. Києва від 03 липня 2023р. клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи по справі - залишено без задоволення. Представники сторони позивача, адвокати: Власенко І.І., Павлова Е.С. підтримали заявлені позовні вимоги, з підстав наведених в позові, просили суд їх задовольнити. Адвокат Власенко І.І. вказувала, що протягом певного часу [PERSON] та померлий [PERSON] , протягом 2007-2016рр. проживали разом без реєстрації шлюбу, мали взаємні близькі відносини, при цьому кожен з них не перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. Померлий [PERSON] , після народження [INFO] дитини [PERSON] , за свого життя, та до своєї смерті неодноразово підтверджував, що він є батьком дитини, проте, за відсутності спільної заяви батьків, запис про батька у Книзі реєстрації було проведено за прізвищем матері, при цьому [PERSON] не відмовлявся від свого права на батьківство, а тому доводи сторони відповідача про те, що він добровільно відмовився від реєстрації його батьком дитини, не відповідають дійсності. Законний представник [PERSON] клопотала перед судом про розгляд справи у її відсутність. Відповідачка [PERSON] , та її представники: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проти позову заперечили, просили суд відмовити у задоволенні позову. Допитана, в якості свідка відповідачка [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою померлого [PERSON] , який в їх великій родині був наймолодшим братом, і за життя проживав з їх мамою, до смерті останньої. Свідку відомо, що її брат був знайомий з [PERSON] , у якої народився син [PERSON] . За життя [PERSON] не визнавав сина [PERSON] своїм сином, при цьому в них не було спільного бюджету та вони не вели спільне господарство. Свідок впевнена, що її брат не міг бути батьком [PERSON] , оскільки в дитинстві перехворів на «свинку» (епідемічний паротит), і за життя проходив відповідні обстеження в Державній установі «Інститут урології Національної академії медичних наук». До своєї смерті, [PERSON] намагався проживати разом з [PERSON] , проте в них склались неприязні стосунки, які викликали постійні сварки та конфлікти, які закінчувалися викликами працівників поліції. Після смерті [PERSON] , який помер при невідомих свідку та членам її сім`ї обставинам, квартира, в якій проживав [PERSON] була фактично захоплена [PERSON] , яка також безпідставно не надає доступу до квартири родичам померлого і утримує в себе правовстановлюючі документи на цю квартиру, при цьому померлий [PERSON] не був одноосібним власником цієї квартири. Треті особи 1-3, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, клопотали перед судом про розгляд справи у відсутність своїх представників. За клопотаннями сторін по справі судом було допитано в судовому засіданні експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Гончара О.М., яким було складено висновок експерта від 23 березня 2017р. за № 19/10-3/119-СЕ/17. За заявами сторін по справі, судом були допитані наступні свідки: зі сторони позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; зі сторони відповідача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши експерта та свідків сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991р.) дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Частиною 1 ст. 9 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Отже, саме в інтересах дитини знати свого батька, а також отримувати від нього піклування та мати можливість на спілкування з ним. Статтею 125 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: - за заявою матері та батька дитини; - за рішенням суду. У відповідності з ч. 3, 4 ст. 128 цього Кодексу, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. За змістом ст. 130 СК України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови від 15 травня 2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що згідно актового запису про народження № 2949 від 18 жовтня 2011р. (а.с. 80 т.1), [PERSON] , народився [INFO] , його батьками зазначено: матір [PERSON] , [INFO] , відомості про батька дитини, внесені на підставі ч. 1 ст. 135 СК України - батько [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що біологічним батьком [PERSON] був [PERSON] , який помер [INFO] , та за життя визнавав [PERSON] своїм сином, про що свідчить висновок експерта Державного науково-дослідного експретно-криміналістичного центру МВС України від 23 березня 2017р. за № 19/10-3/119-СЕ/17, який було проведено за ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016р., в межах розгляду цивільної справи № 759/12297/16; довідками на адвокатські запити (а.с. 17, 18 т. 1) з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 467 Шевченківського району м. Києва, Комунального некомерційного підприємства «Центр первиної медико-санітарної допомоги № 3» Шевченківського району м. Києва; свідоцтвом про проведення релігійного обряду хрещення; фотокартками спільного проживання матері дитини [PERSON] з покійним [PERSON] ; квитанціями на сплату комунальних послуг (а.с. 166-190 т.1); показами свідків, які були допитані зі сторони позивача. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на частину квартири [ADDRESS] . З заявами про прийнятта спадщини звернулася, [PERSON] , як законний представник малолітнього [PERSON] та відповідачка [PERSON] , як рідна сестра померлого [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом критично оцінються надані стороною позивача письмові доказі, на підтвердження факту кровного споріднення між малолітнім [PERSON] та померлим [PERSON] , виходячи з наступного. Так, надані стороною позивача фотокартки з зображенням малолітнього сина [PERSON] , померлого спадкодавця [PERSON] , інших осіб, як на доказ ймовірного, на їх переконання, існування фактично тривалих сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] , проведення значного часу разом, а з часу народження дитини - спільного виховання та утримання сина, відпочинку разом в різних місцях, відвідування при цьому своїх знайомих, родичів, друзів, не можуть розглядатися як належні та допустимі докази батьківства, оскільки зображення на фотокартках двох чи більше осіб поруч, не означає кровного споріднення між ними. До аналогічних висновків, дійшла і колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 08 грудня 2021р.по справі № 531/295/19. Надана стороною позивача копія свідоцтва про проведення обряду хрещення дитини, не може розглядатися як належний та допустимий доказ (а.с. 19 т. 1), оскільки це свідоцтво не є офіційним документом, а є документом, виданим органом, який не уповноважений встановлювати факт кровного споріднення (батьківства, материнства) і не має будь-яких повноважень у сфері сімейних відносин. Надані стороною позивача копії документів (квитанцій), що на думку сторони позивача, підтверджують сплату витрат за надані житлово-комунальні послуги за час спільного проживання [PERSON] , [PERSON] та їх спільної дитини, починаючи з 2011р. (а.с. 166-190 т. 1) у квартирі померлого [PERSON] , не можуть розглядатися як належні та допустимі докази, оскільки вони не підтверджують факт кровного споріднення / батьківства. Крім того, в квитанціях відсутня інформація про проживання в цій квартирі [PERSON] та її малолітнього сина. До того ж, частина квитанцій містить інформація про проживання в квартирі лише одного мешканця, а підпис [PERSON] , як платника не свідчить про її проживання в цій квартирі. Критично судом оцінюється, надані стороною позивача, в якості письмових доказів: довідки/відповіді на адвокатські запити (а.с. 17, 18 т. 1) з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 467 Шевченківського району м. Києва, Комунального некомерційного підприємства «Центр первиної медико-санітарної допомоги № 3» Шевченківського району м. Києва. Так, довідка з навчального закладу містить посилання на спільну заяву батьків дитини про прийняття дитини до навчального закладу, проте судом не вставнолено, що за життя [PERSON] визнавав малолітнього [PERSON] своїм сином. Крім того, протягом всього часу розягляду справи суді стороною позивача не було надано до суду жодного доказу на підтвердження факту відвідування малолітнім [PERSON] , дошкільних, шкільних навчальних закладів. Не бере до уваги суд і довідку Комунального некомерційного підприємства «Центр первиної медико-санітарної допомоги № 3» Шевченківського району м. Києва, оскільки з відповіді на запит суду (а.с. 90 т.4), зазначений медичний заклад повідомив суд, що медична картка «Історія розвитку дитини» (форми 112/о) на ім`я [PERSON] , [INFO] , в архіві відсутня (не зберігається), що позбавляє суд перевірити відомості, які надавались зазначеною медичною установою про запис про батька дитини [PERSON] . До того ж, протягом всього часу розягляду справи в суді, стороною позивача не було доведено як самого факту існування фактичних сімейних відносин, так і їх тривалості упродовж 2007 - 2016рр. між померлим [PERSON] та [PERSON] . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови від 15 травня 2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Згідно з висновком експерта Державного науково-дослідного експретно-криміналістичного центру МВС України від 23 березня 2017р. за № 19/10-3/119-СЕ/17, який було проведено за ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016р., в межах розгляду цивільної справи № 759/12297/16 (а.с. 105-113 т.3), [PERSON] , [INFO] , може бути родичем [PERSON] , [INFO] , по батьківській лінії. Зазначена експертиза не була призначена судом у даній цивільній справі, тому не має доказової сили експертного висновку в розумінні положень ст. 102 ЦПК України, не оцінювався зазначений висновок експерта і судом під час розгляду цивільної справи № 759/12297/16. При цьому, висновок експертизи, наданий стороною у справі може розцінюватись як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»). Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] , який складав зазначений висновок експерта за № 19/10-3/119-СЕ/17 від 23 березня 2017р. суду повідомив, що зазначене дослідження в межах проведення цієї судової експертизи проводилося за ігрик-хромосомою, що означає, що об`єкти дослідження є родичами по батьківській лінії, проте експертним шляхом не можливо встановити з якою ймовірністю є така спорідненість, оскільки ігрик-хромосома передається саме по чоловічій лінії, при цьому ймовірність спорідненості встановити за таким дослідженням не можливо. Також експерт повідомив, що йому не навалались відомості, що за станом здоров`я померлий [PERSON] не міг мати дітей, при цьому зазначені відомості не входять в компетенцію експерта під час проведення даного виду експертного дослідження. В судовому засіданні сторона відповідача звертала увагу суду, що під час процедури відібрання бологічних зразків (слизового епітелію внутрішньої ротової порожнини) у приміщенні експертної установи ( [ADDRESS] ) у підекспертних: дитини - [PERSON] , та його ймовірного дядька (рідного брата померлого [PERSON] по першій (батьківській) лінії споріднення - [PERSON] , присутніми: [PERSON] та самим [PERSON] , було встановлено факт несанкціонованої передачі матір`ю малолітнього [PERSON] , [PERSON] експерту Гончару О.М. невідомого конверту білого кольору без підписів, в чому вони вбачають можливий факт отримання експертом неправомірної вигоди, а відтак - дійсність такого експертного висновку - ставиться під сумнів. Судом встановлено (а.с. 17-22 т.4), що за результатами службової перевірки щодо можливих неправомірних (протиправних) дій експерта [PERSON] , керівництвом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, було притягнуто експерта [PERSON] до відповільності у вигляді догани, та встановлено, порушення правил відбору зразків букального епітелію, а саме: не дотримано вимоги Правил пропускного режиму на територію Центру. Надаючи оцінку вказаному висновку експерта за № 19/10-3/119-СЕ/17, у сукупності з іншими доказами по справі, враховуючи положення ч.6 ст. 81 ЦПК України та роз`яснення, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009р. за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», судом цей висновок оцінюється критично, оскільки суд не вправі визнавати такий висновок експерта у іншій цивільній справі за належний та допустимий доказ. Так, Верховний Суд роз`яснив, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018р. у справі № 591/6441/14-ц). При цьому навіть наявність у [PERSON] малолітньої дитини - [PERSON] , не свідчить про наявність у [PERSON] та [PERSON] спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, судом не встановлено, що з 2007р. по 2016р. вони мали фактичні шлюбні відносини, як чоловік та жінка, та не свідчить про утворення родини та спільність побуту, аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020р. у справі № 738/1452/17. Крім того, в судовому засіданні допитаний експерт [PERSON] визнав, що проведенне ним експертне дослідження, в межах проведення судової експертизи не може підтверджувати саме факт батьківства між померлим [PERSON] та малолітнім [PERSON] . Крім того, експерт визнав в судовому засіданні, що йому ненадавались вихідні дані при проведенні судової експертизи, які б вказували на певні фізичні вади померлого [PERSON] , що за станом свого здоров`я він не взмозі мати дітей. Разом з тим, особисто відповідачка, а також допитані в судовому засіданні зі сторони відповідача свідки наголошували суду, що за своїм станом здоров`я померлий [PERSON] не міг мати дітей, внаслідок перенесеного вдитинстві захворювання. В свою чергу представник відповідача, звертав увагу суду на показники аналізів (аналіз еякулята) померлого [PERSON] , які останній проходив за життя в Державній установі «Інститут урології Національної академії медичних наук України», 11 вересня 2009р. (а.с. 41 т.1), та які дозволяли оцінити фертильність померлого. На спростування зазначених доводів сторони відповідача, протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача жодного доказу надано не було. Покази допитаних за заявою сторони позивача в судовому засіданні викликаних свідків позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на предмет підтвердження факту спільного проживання [PERSON] та померлого [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та факту батьківства [PERSON] щодо малолітнього сина позивачки, [PERSON] , суд розцінює критично, оскільки зазначені свідки, на запитання сторони відповідача, (представників цієї сторони [PERSON] , [PERSON] ) та суду надавали суперечливі один одному покази, плутались у показах; їх покази були невзаємоузгодженими між собою, іншими доказами, вони не змогли назвати конкретну адресу місцезнаходження належної [PERSON] спірної квартири, де разом проживали б [PERSON] , [PERSON] та її дитина, [PERSON] , поверх будинку, розташування кімнат, предметів звичайної домашньої обстановки у квартирі, назвати та перерахувати, які конкретно предмети звичайної домашньої обстановки і ужитку, вони спільно купували, якого саме характеру вони вели спільне домашнє господарство (в чому воно полягало), не могли назвати день народження дитини, дату її хрещення тощо. На противагу показам свідків позивача, допитані в судовому засіданні викликані свідки сторони відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали чіткі, послідовні та взаємоузгоджені покази, зазначили, що їх померлий брат (дядько) [PERSON] постійно не проживав з [PERSON] з 2007 по 2016рр. у квартирі померлого, а після народження дитини [INFO] - не визнавав [PERSON] своїм сином, називаючи його «байстрюком», і не вчинив за свого життя жодних дій у органах РАЦС з реєстрації свого батьківства стосовно малолітньої дитини [PERSON] . За життя [PERSON] , між ним та [PERSON] були постійні сварки, бійки та суперечки, він постійно виганяв [PERSON] з дитиною зі свого житла, але остання, маючи в м. Києві своє окреме, належне їй житлове приміщення, постійно ігнорувала його прохання, нахабно поверталась з дитиною до квартири спадкодавця, незаконно залишаючись там проти його волі, проживати. У зв`язку з чим, спадкодавцем постійно викликались працівники поліції для вирішення конфіліктних ситуацій. Після смерті [PERSON] , дії [PERSON] свідчили про фактичне захоплення квартири померлого, утримання у себе правовстановлюючих докуменів на квартиру і не допуску до квартири родичів померлого [PERSON] . Також свідки звертали увагу суду, що по теперішній час вони не можуть потрапити до квартири. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога № 1 не підлягає задоволенню, оскільки не доведена належними і допустимими доказами, при цьому судом враховано, з урахуванням положень ст. 44 ЦПК України, що з клопотанням про призначення по справі судової молекулярно-генетичної експертизи по справі, сторона позивача звернулася до суду лише після тривалого розгляду справи по суті, на стадії дослідження доказів, та закриття судом підготовчого засідання, при цьому судом на стадії підготовчого засідання роз`яснювалося сторонам положення ст. ст. 104, 113 ЦПК України. В частині заявленого стороною відповідача заяви про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин (вимога № 1), то суд відмовляє у задоволенні цієї заяви, оскільки прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, в частині вимоги № 1 по суті, та враховуючи положення ч. 2 ст. 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у ст. 128 СК України. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017р. у справі № 6-617цс17. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1, тобто стороною позивача не доведено належними і допустими доказами належність сторони до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] , то суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 2, яка є похідною від вимоги № 1. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Враховуючи ту обставину, що суд не вбачає підстав для задоволення позову, то судові витрати, не підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: dismissed