Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 17.04.2013 він позичив своєму батьку, громадянину російської федерації [PERSON] 20 000 доларів США з власних збережень, про то уклав з ним договір позики. 17.04.2013 [PERSON] підписав розписку, яка є додатком до договору позики, що підтвердило факт передачі грошових коштів. Договір позики було укладено на 10 років. Пунктом 5 зазначеного договору було передбачено, що позика забезпечена часткою власності в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена частка становить 1/4 у власності в квартирі, яка належить Позичальнику на підставі свідоцтва про право власності від 26.01.1994, виданого згідно з розпорядженням від 26.01.1994 № А-4/216-94 та записано у реєстрову книгу за № 38п-64. Вищезазначена квартира відповідно до свідоцтва про право власності від 26.01.1994, виданого згідно з розпорядженням від 26.01.1994 № А-4/216-94 та записано у реєстрову книгу за № 38п-64 належала: батькові позивача [PERSON] , матері позивача [PERSON] , позивачу та його брату [PERSON] , у рівних частках, кожному по частині. [INFO] мати позивача [PERSON] померла. Після її смерті її частка у власності в квартирі, що складала 1/4 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом перейшла по 1/8 частці позивачу та його брату. Пунктом 6 договору позики було передбачено, що відповідач з метою оформлення права власності на частку в квартирі у разі невиконання зобов`язань за договором зобов`язаний оформити нотаріально посвідчену довіреність на ім`я позивача. 22.04.2015 нотаріусом міста москви Жуковою Олександрою Валеріївною було посвідчено довіреність від [PERSON] на ім`я позивача, яка була зареєстрована в реєстрі за №1-827. Зазначена довіреність має повноваження щодо розпорядження рухомим та нерухомим майном, належним відповідачу. 17.04.2023 сплинув термін для повернення позики. На даний час відповідач перебуває за межами України. Останнього разу при особистому спілкуванні з ним у грудні 2021 року він повідомив позивача про неможливість повернення грошових коштів і відзначив в черговий раз, що позивач можу переоформити належну йому частку квартири на своє ім`я. 18.04.2023 позивач звернувся до приватного нотаріуса для подання документів для державної реєстрації права власності на частку відповідача, проте йому було відмовлено. Посилаючись на викладене, позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , належної [PERSON] , судові витрати покласти на відповідача. Представником позивача адвокатом Федорчук К.Ю. до суду надано заяву щодо розгляду справи за їх відсутності, позов підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2023 року відкрито провадження і визначено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2023 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 17 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі укладено договір позики грошових коштів, за яким останній отримав у борг від [PERSON] суму в розмірі 20 000 доларів, що на день укладання договору еквівалентно 159\~860 грн. зі строком повернення до 17 квітня 2023 року, що підтверджується договором позики та письмовою розпискою. Утім, в строк, що визначений у Договорі позики, відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язані не виконав. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". Судом також встановлено, що відповідно до п.5 та п.6 Договору позики від 17.04.2013 позика забезпечена часткою власності в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена частка становить 1/4 у власності в квартирі, яка належить Позичальнику на підставі свідоцтва про право власності від 26.01.1994 року, виданого згідно з розпорядженням від 26.01.1994 року № А-4/216-94 та записано у реєстрову книгу за № 38п-64. У разі не повернення позики у встановлений у п. 1 цього Договору строк. Позичальник погоджується з безспірним переоформленням частки у власності на квартиру, зазначену у п. 5 цього Договору, для чого зобов`язується протягом місяця після укладання договору оформити нотаріально посвідчену довіреність на ім`я Позикодавця. За змістом статті 6 ЦК України\~сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За приписами\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі договору позики виникає грошове зобов`язання, яке відповідно до загальних положень про забезпечення виконання зобов`язання може бути забезпечено заставою нерухомого майна (іпотекою) (п.1 ч.2 ст.11, ч.2 ст.509, ч.1 ст.546, ч.1 ст.575 ЦК України). При такому забезпеченні у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою (іпотекою), заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) для задоволення за рахунок предмета застави (іпотеки) своїх вимог. Іпотека як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майно потребує нотаріального посвідчення укладеного між сторонами письмового договору іпотеки. Згідно з частинами першою, четвертою статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 3 ст.640 ЦК України\~визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. В укладеному між собою у простій письмовій формі договорі позики грошових коштів сторони передбачили забезпечення повернення суми позики шляхом передання у власність нерухомого майна - частини квартири, яка належить Позичальнику [PERSON] , проте даний договір не посвідчено нотаріально. Крім того, у позові позивачем зазначено, що відповідач позов визнає і не заперечує проти оформлення його частки квартири за Договором позики від 17.04.2013 на позивача, а відтак, суд вважає, що відсутній спір між сторонами і права позивача наразі не порушено. За встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи результат розгляду справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed