Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

1.Позиція позивача. 07 серпня 2023 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким [PERSON] просить: - вселити його, [PERSON] , [INFO] , та його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно ордеру № 270 від 25 червня 1996 року, виданого на склад сім`ї із трьої осіб: батька [PERSON] , матері [PERSON] , та нього [PERSON] , їм була виділена у користування квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Всі члени родини постійно проживали в квартирі та були в ній зареєстровані. Основним квартиронаймачем був батько [PERSON] . Квартира складається із трьої кімнат, житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 71,4 кв.м. У 2015 році [PERSON] створив свою родину і періодично вони з дружиною проживали в квартирі або з батьками по [ADDRESS] , або у квартирі матері його дружини по [ADDRESS] . Вони завжди підтримували з батьками родинні відносини, частина особистих речей та документів позивача та членів його родини і досі залишається в квартирі, сплачував і сплачує частину комунальних послуг. 15 грудня 2018 року в квартирі по [ADDRESS] був зареєстрований і малолітній син позивача [PERSON] , [INFO] . Всі дорослі члени родини планували у подальшому вирішити питання приватизації квартири на чотирьох членів родини: батьків та позивача з сином. Позивач зазначає, що ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири, тому для нього стали несподіванкою дії батька, коли у 2023 році дізнався, що він звернувся до суду з позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 11 липня 2019 року позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири по [ADDRESS] були задоволені повністю. Про існування оскаржуваного рішення позивачу стало відомо лише у квітні 2023 року через додаток «Дія», і побачив відмітку про те, що знятий з місця реєстрації на підставі рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська. Отримавши рішення, позивач подав заяву про його перегляд. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 23 квітня 2023 року заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 11 липня 2019 року скасовано. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 15 травня 2023 року провадження у цивільній справі було закрито, у зв`язку зі смертю позивача, [PERSON] . На початку червня 2023 року реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було відновлено з 15.09.1996 року. До поновлення реєстрації місця проживання [PERSON] мав вільний доступ до житлового приміщення, однак, прийшовши 07 липня 2023 року до квартири, він не зміг зайти, оскільки замки були замінені, а [PERSON] відмовилась впускати його у квартиру, мотивуючи тим, що квартира тільки її і він не має права в ній проживати. [PERSON] викликав працівників поліції, яким [PERSON] пояснила, що в квартирі буде проживати тільки вона, пускати позивача у квартиру наміру не має і не дасть йому ключі від житлового приміщення. З нею була проведена профілактична бесіда щодо недопущення порушень з її боку його прав користування житловим приміщенням. 08 липня 2023 року [PERSON] знову налагався потрапити у квартиру і мирним шляхом вирішити з матір`ю питання його проживання в квартирі, але вона категорично відмовилась впускати його, через що він знову викликав поліцію, яким вона не відчинила двері. 2. Позиція відповідача. Відповідач, [PERSON] , визнала позовні вимоги, просить розглядати справу за її відсутності, без застосування фіксації судового засідання технічними засобами. 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 07 серпня 2023 року позивач [PERSON] , який діє від свого імені та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] «про вселення у житлове приміщення» (а.с. 2-5). 07 серпня 2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу передано до провадження судді Івченко Т.П. (а.с. 21). 24 серпня 2023 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] «про вселення у житлове приміщення», постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 24). 27 вересня 2023 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву, у якій просить надати можливість ознайомитись з матеріалами справи (а.с. 34). 16 жовтня 2023 року адвокат Кущ О.М., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала до суду заяву, у якій просить розглядати справу без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с. 47). 16 жовтня 2023 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву, зазначила, що визнає позовні вимоги, просить розглядати спарву за її відсутності (а.с. 48). В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 270 від 25 червня 1996 року [PERSON] має право зайняти разом з сім`єю: дружиною [PERSON] , 1969 року народження, донькою [PERSON] , 1989 року народження, та сином [PERSON] , 1993 року народження жилу площу в квартирі [ADDRESS] , яка складається з 3 кімнат загальною площею 61,7 кв.м. (а.с. 12). Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] (а.с. 13-14). Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року по цивільній спарві за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: відділ реєстрації фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» - скасовано (а.с. 15-16). Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року закрито провадження у цивільній спарві за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: відділ реєстрації фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» (а.с. 17-18). Згідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 12810 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.07.2023 року [PERSON] 08.07.2023 року залишив повідомлення у службу 102 щодо невиконання його матір`ю [PERSON] ухвали суду про поновлення його реєстрації та місця мешкання (а.с. 19). Згідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 12736 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.07.2023 року [PERSON] 07.07.2023 року залишив повідомлення у службу 102, зазначивши, що його не впускає до квартири мати [PERSON] (а.с. 20). [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1121, батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). 5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Спірні правовідносини регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх. Правовідносини між сторонами виникли із захисту житлових прав громадян частині права на одержання у безстрокове користування жилого приміщення будинках державного чи громадського житлового фонду та стягнення плати користуванням ним. Відповідно до ч.1 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. За ч. 1 ст.\~61\~Житлового\~кодексу\~Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жило приміщення. Відповідно до ч. 2 ст.\~61\~ЖК\~Української\~РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно ч. 1 ст.\~63\~ЖК\~України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ч. 4\~ст. 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі\~ст. 64 ЖК Української РСР\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі\~ст. 163 ЖК Української РСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою\~статтею 71 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2.ст.\~107\~ЖК\~України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Відповідно до ст. 58 ЖК України\~на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до положень ст. ст.64,\~65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Згідно\~ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації». Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ордеру № 270 від 25.06.1996 року відповідач [PERSON] отримав право на вселення та проживання в квартиру [ADDRESS] , разом із членами своєї родини, його дружиною, дружиною [PERSON] , 1969 року народження, донькою [PERSON] , 1989 року народження, та сином [PERSON] , 1993 року народження. Наразі у даній квартирі зареєстровані [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] , 1993 року народження, та [PERSON] , 2016 року народження. Суд вважає доведеними і обґрунтованим позовні вимоги, оскільки на момент розгляду справи встановлено, що відповідач проживає у спірній квартирі, позивач у зазначеній квартирі зареєстрований, не проживає і має намір вселитися. Також, наданими позивачем доказами підтверджується, що між сторонами існує конфліктна ситуація, відповідач створює перешкоди позивачу та його сину в користуванні житловим приміщенням, де він зареєстрований, не допускає останніх до квартири. Згідно з ч. 4\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Отже, позивач та його син мають право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення в нього. Відповідач визнає позовні вимоги, а отже позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 6. Судові витрати. \~При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, судом враховується що при зверненні із позовом [PERSON] сплатив судовий збір у сумі 1073,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.3111023133.1 від 21 липня 2023 року. Відповідачем до розгляду справи по суті визнано позовні вимоги заявлені позивачем вцілому. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Також, частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. А тому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», з державного бюджету на користь [PERSON] підлягає поверненню 50 % від сплаченого ним судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок, що дорівнюють 536 (п`ятсот тридцять шести) гривням 80 копійок. Щодо іншої частини понесених судових витрат, то згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому з врахуванням приписів ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судові витрати які підлягають розподілу між сторонами в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, як 50 % від сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок, також дорівнюють 536 (п`ятсот тридцять шести) гривням 80 копійок, та підлягають покладенню на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто по 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 40 копійок на кожного зі сторін. А тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню у відшкодування понесених позивачем витрат сума у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Outcome: approved