Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просила суд визначити місце проживання їх спільної з відповідачем доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею, матір`ю дитини, посилаючись на забезпечення нею кращих умов для проживання та виховання. В обґрунтування вимог зазначено, що від шлюбу з відповідачем вони мають малолітню доньку [PERSON] , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Згодом за надуманих підстав та без обговорення свого рішення з нею, відповідач вирішив розірвати шлюб, звернувшись з відповідним позовом до суду, за результатами розгляду якого рішенням суду від 11.01.2017 шлюб між ними розірвано. Її звернення до суду з позовом про визначення місця проживання їх спільної дитини обумовлено необхідністю захисту прав їх малолітньої дитини, оскільки рішенням суду від 05.09.2018 усунуто відповідачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення її разом із синами від попереднього шлюбу із квартири по [ADDRESS] . Таким чином указаним рішенням фактично визначено місце проживання доньки [PERSON] разом з батьком, а це не відповідає інтересам дитини та відповідача, який лише бажає отримати можливість розпоряджатися квартирою на власний розсуд, а не забезпечувати розвиток дитини у нормальному середовищі. Тому з метою найкращого дотримання інтересів дитини, забезпечення її повноцінного розвитку, уникнення негативного впливу на доньку та з огляду на її стать та вік, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 22 січня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22 травня 2019 року за клопотанням представника відповідача зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи № 214/3899/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення, зняття з реєстрації, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Ухвалою суду від 21 березня 2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 16 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, до суду надійшли заяви представників сторін та третьої особи про розгляд справи за їх відсутності: представник позивача адвокат Макаренко О.Ю. на вимогах наполягає, представник відповідача адвокат Повалій О.В. проти позову заперечує, представник третьої особи [PERSON] просить закрити провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки дитина досягла 14 років. В обґрунтування відзиву на позов представником відповідача адвокатом Повалій О.В. зазначено, що після розірвання між сторонами шлюбу, спільна донька [PERSON] проживає за зареєстрованою адресою, в квартирі, яка належить відповідачу на підставі договору дарування від 08 червня 2010 року. Він докладає усіх зусиль для участі у вихованні своєї доньки: сплачує аліменти, цікавиться її розвитком та намагається приймати участь у житті дитини. Від позивачки не надходило жодної пропозиції щодо зміни місця проживання їх спільної доньки та взагалі це питання не вирішувалось сторонами. Позивач не зверталась до відповідних органів щодо зміни місця проживання дитини, не отримувала жодної відмови з боку відповідача з цього питання, тому указаний спір можна вважати безпідставним. Крім того, позивач не зазначає адреси, за якою вона просить визначити місце проживання її разом з донькою, що має суттєве значення для справи, оскільки відповідач не заперечує щодо проживання доньки у його квартирі, але заперечує щодо проживання у належній йому квартирі позивачки разом зі своїми повнолітніми синами від першого шлюбу. Тому просить відмовити у задоволенні вимог. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим закінчити розгляд справи у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до\~частини третьої\~статті 51\~Конституції України\~сім`я,\~дитинство,\~материнство і\~батьківство охороняються\~державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 29\~ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Виходячи із системного аналізу положень статей 160, 161 СК України, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160\~СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Судом у справі встановлено, що дитина [PERSON] народилася [INFO] і на час розгляду справи у суді їй виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства вона може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) зазначив, що «враховуючи положення частини другої статті 29\~ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для\~визначення судом\~місця проживання\~дитини,\~якій виповнилось\~14\~років,\~відсутні, тому у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, необхідно було відмовити». Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22). При розгляді клопотання представника третьої особи про закриття провадження у справі, суд керується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 755/12807/19 (провадження № 61-3195св21), у якій судом касаційної інстанції зазначено, що оскільки «на час відкриття провадження у справі зобов`язання\~не були\~припинені,\~тобто предмет спору існував, то відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України». Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. На час пред`явлення позову до суду дитині було 9 років і даний спір між сторонами не вирішено, указане питання залишилось неврегульованим. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, приймаючи до уваги викладені позиції Верховного Суду, що в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи відмову у задоволенні вимог позивача, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed