Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

12.05.2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого вказав, що 02 липня 2022 року [PERSON] та [PERSON] досягли згоди щодо укладення договору позики на суму 58 000,00 грн. За усною домовленістю сторін позичкодавець зобов`язувався передати позичальнику у власність кошти, а позичальник зобов`язувався їх повернути позичкодавцю через місяць. Договір позики сторони домовились підписати одразу після перерахування коштів на банківський рахунок позичальника. Так, на виконання вказаної домовленості 02 липня 2022 року [PERSON] на банківську карту [PERSON] (карта за номером [NUMBER] ) перерахував кошти у розмірі 58 000 грн., що підтверджується роздруківкою з банківського рахунку [PERSON] - дві транзакції по 29 000 грн. на [PERSON] . Свої зобов`язання [PERSON] виконав в повному обсязі. Від підписання договору позики [PERSON] відмовився. Окрім того, [PERSON] кошти у сумі 58 000 грн. у місячний строк з дня їх передачі повернуті не були, що свідчить про невиконання позичальником своїх зобов`язань. З метою повернення потерпілому безпідставно набутого майна в натурі у вигляді грошових коштів в сумі 58 000 грн. [PERSON] 22.02.2023 направив [PERSON] вимогу щодо повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 58000 грн. вказану вимогу [PERSON] отримав 24.02.2023 року. [PERSON] на підставі Договору про відступлення права вимоги від 27.03.2023 року відступив право вимоги щодо повернення (сплати) безпідставно набутих [PERSON] коштів у розмірі 58 000,00 грн. на користь [PERSON] . Просить суд: -стягнути з [PERSON] на свою користь кошти в сумі 58 000 гривень. 19.05.2023 року суддя відкрив у справі спрощене позовне провадження з викликом сторін (а.с. 20). 09.06.2023 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказав, що договір позики на суму більше ніж 12540 гривень (10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян) має бути укладеним у письмовій формі. Він жодних договорів у будь-якій формі із [PERSON] не укладав, у нього зобов`язання перед [PERSON] не виникали. Позивач невірно обрав підставу позовних вимог, оскільки обґрунтовує позовні вимоги наявністю договору позики, а стягнути просить безпідставно набуті кошти. Також вказав, що в період з 24.07.2020 по 23.12.2021 року він проходив строкову військову службу, банківська картка залишилась вдома. Після повернення він картку не знайшов та звернувся до банку із заявою про відношення картки (а.с. 23-24). В судовому засіданні представник позивача адвокат Шульга О.А. позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями ч.2 ст.1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч.1 ст.1047 ЦК України. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Судом встановлено, що 02 липня 2022 року [PERSON] здійснив два банківських перекази з картки ПриватБанку на банківську картку ПриватБанку відповідача [PERSON] № [NUMBER] на суму 29 000 гривень, а всього перерахував 58000 гривень. Коментар до платежу «мой телефон [NUMBER] ». Дані обставини підтверджуються скріншотом з мобільного додатку (а.с.5) та офіційної інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», на ухвалу суду про витребування доказів. [PERSON] на підставі Договору про відступлення права вимоги від 27.03.2023 року відступив право вимоги щодо повернення (сплати) безпідставно набутих [PERSON] коштів у розмірі 58 000,00 грн. на користь [PERSON] (а.с. 9-10). 28.03.2023 року [PERSON] повідомив про відступлення права вимоги відповідача [PERSON] (а.с. 11). 28.03.2023 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із вимогою про повернення безпідставно набутих коштів (а.с. 13). Суд зазначає про те, що під борговою розпискою розуміється текстовий документ, який засвідчує факт отримання грошей або цінного майна в борг на умовах укладеного усного договору. Позичальник власним підписом підтверджує отримання коштів у тимчасове користування та зобов`язання повернути їх на вимогу або у вказаний термін. Виписка з руху коштів по банківській картці, надана суду позивачем як доказ укладення договору позики, не містить природи договору боргової розписки, яка полягає в отриманні в борг грошових коштів та засвідченні отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей чи переданні грошової суми позичальнику. Розписка, як борговий документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, всупереч цьому розписка надана до суду позивачем таких відомостей не містить. Таким чином, позивачем не доведено факт укладення [PERSON] з відповідачем [PERSON] договору позики. Позивачем не було доведено того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, а у відповідача виникли перед ним боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, зазначені позивачем в обґрунтування позову.

Outcome: dismissed