Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в обґрунтування якого зазначив, що системними порушеннями органом досудового розслідування вимог чинного законодавства України та непроведенням ряду слідчих дій направлених на встановлення істини, з`ясування всіх обставин кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та непритягненням до відповідальності винних осіб йому заподіяно моральну шкоду. На думку позивача, внаслідок бездіяльності СВ відділу поліції № 1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області в результаті незастосування в розумні строки всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року порушено його права як потерпілого, чим завдано моральну шкоду. Як наслідок, посилаючись на статті 2, 11, 5, 16, 23, 170, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК позивач просить стягнути Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 1\~000\~000 гривень 00 копійок (а.с. 44 51). Позивач і його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Зокрема, позивач у судовому засіданні пояснив, що минули передбачені кримінальним законом строки притягнення до кримінальної відповідальності, а тому кримінальне провадження має бути закрито і йому немає до кого заявляти вимоги про відшкодування моральної шкоди завданої злочином. Представник відповідача Київської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечила щодо вимог позову та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини які викладені у відзиві вказаного відповідача. Також, відповідачем Київською обласною прокуратурою надано відзив на позов у якому даний відповідач посилається на відсутність правих підстав для застосування норм статті 1174 ЦК України та наголошує на відсутності повного складу правопорушення через яке виникають підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди за обставин викладених у позові (а.с. 142 158). Представником позивача надано відповідь на відзив відповідача Київської обласної прокуратури у якій сторона позивача висловила свою незгоду із запереченнями вказаного відповідача (а.с. 190 191). Представники відповідачів Головного управління Національної поліції України в Київській області та Державної казначейської служби України не прибули в судове засідання. У відзиві відповідача Державної казначейської служби України мститься прохання про розгляд справи у відсутності їх представника (а.с. 177 181). Також, за змістом відзиву Державної казначейської служби України вказано про відсутність правових підстав для участі Державної казначейської служби України у даній цивільній справі в якості відповідача та відсутності повного складу правопорушення через яке виникають підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди за обставин викладених у позові (а.с. 177 181). Оскільки відповідач Головне управління Національної поліції України в Київській області, який був повідомлений про місце, день час розгляду справи належним чином шляхом отримання судової повістки про виклик, не повідомив суду про причини неприбуття свого представника, ухвалою суду яку занесено до протоколу судового засідання 23 жовтня 2023 року судом визнано неповажними причини неприбуття в судове засідання представника даного відповідача та ухвалено проводити розгляд справи у його відсутності (а.с. 209, 211, 212, 214 217). Також, відповідачем Головним управлінням Національної поліції України в Київській області надано відзив на позов за змістом якого вказаний відповідач вважає себе неналежним відповідачем у даній цивільній справі та зазначає про недоведеність позивачем обставин заподіяння йому моральної шкоди (а.с. 168 170). Представником позивача надано відповідь на відзив відповідача Головного управління Національної поліції України в Київській області у якій сторона позивача висловила свою незгоду із запереченнями вказаного відповідача (а.с. 187 188). Ухвалою підготовчого судового засідання від 27 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача Головного управління Національної поліції України в Київській області про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (а.с. 171 172, 207). Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 15.03.2013 року за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №\~120\~131\~001\~400\~007 00 було внесено відомості про нанесення йому 09.02.2007 року невідомою особою численних ножових поранень які спричинили тяжкі тілесні ушкодження із кваліфікацією за ч. 1 ст. 121 КК України (а.с. 6). За змістом пояснень учасників процесу й наявних у матеріалах даної цивільної справи письмових документів судом встановлено, що дане кримінальне провадження не завершене і триває досудове розслідування в порядку КПК України. В судовому засіданні учасники процесу не оспорили і не заперечили дану обставину, а тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, дана обставина, яка визнана учасниками справи, не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання. Насамперед, у зв`язку із розглядом даного позову суд звертає увагу на необхідність зазначення у прохальній частині позову найменування особи з якої позивач просить стягнути моральну шкоду, оскільки Державний бюджет України не є юридичною особою та не може бути відповідачем по справі, а тому бюджет не є учасником даної цивільної справи. У зв`язку із цим, позовну заяву було двічі залишено без руху та роз`яснено позивачу, що неможливо стягнути грошові кошти з Державного бюджету України, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України, термін бюджет означає план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду. Як наслідок, неможливо заявляти позовні вимоги не до юридичної особи та стягнути грошові кошти з плану формування і використання фінансових ресурсів! Воднораз,\~позивачу було\~запропоновано визначитись\~зі складом\~відповідачів по\~справі або,\~на виконання\~вимог пункту\~4\~частини третьої\~статті 175\~ЦПК України,\~позивачу необхідно\~було викласти\~зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Натомість, позивач не врахував зазначених роз`яснень суду та у прохальній частині позову просить стягнути грошові кошти не із юридичних осіб яких він визначив як відповідачів за даним позовом, а просить стягнути грошові кошти із плану формування і використання фінансових ресурсів! Як наслідок, суд погоджується із викладеними у відзиві відповідача Державної казначейської служби України запереченнями про те, що відповідно до рішення Конституційного суду України від 03.10.2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, державні органи\~як юридичні\~особи несуть\~юридичну відповіддю лише за своїми договірними зобов`язаннями; Держава не\~відповідає по\~зобов`язаннях державних\~організацій юридичними особами,\~а ці\~організації не\~відповідають по\~зобов`язаннях держави; така юридична\~особа,\~тобто державна\~установа,\~відповідає за\~своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, остання забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Згідно із частиною 2 статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені Державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки рим, територіальних громад. Отже, відповідач Державна казначейська служба України не має із відповідачем спірних правовідносин стосовно яких заявлено даний позов. Також, суд приймає до уваги правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 року по справі № 2635/6172/17 за якою залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсацій), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави. Зокрема, у справах\~про відшкодування\~шкоди,\~заподіяної органом\~державної влади їх посадовою\~або службовою\~особою,\~держава бере\~участь як\~відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, викладеному в постанові від 27.11.2019 року по справі № 242/4741/16-ц Вирішуючи по суті вимоги\~позивача про\~відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Як на підставу своїх вимог позивач також посилається на статті 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Зі змісту ст. 1174 ЦК України вбачається, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є виключно посадова особа або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 28.08.2019 року по справі № 336/3056/18. Отже, вказана норма цивільного законодавства не підлягає застосуванню у даних правовідносинах з огляду на те, що відповідачі Київська обласна прокуратура і Головне управління Національної поліції України в Київській області за приписами статті 1174 ЦК України не є суб`єктами які завдали моральної шкоди позивачу. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року по справі № 920/715/17. Також, норма ст. 1174 ЦК України підлягає застосуванню у випадку, коли є відомою конкретна посадова особа або службова особа органу державної влади, органу місцевого самоврядуванням, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якої завдано шкоди фізичній або юридичній особі. Крім того, суд враховує той факт, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: - неправомірні дії цього органу; - наявність шкоди; - причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, довести наявність усіх цих трьох умов має саме позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Водночас, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: - наявність моральної шкоди; - протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; - наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Дії (бездіяльність) відповідачів, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою за заподіянням шкоди є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність елементів делікту свідчить про відсутність складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України). Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Зокрема, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 13.04.2023 року по справі № 591/4134/21, від 12.04.2023 року по справі № 757/16038/20-ц, від 19.03.2020 року по справі № 686/13212/19, від 20.01.2021 року по справі № 686/27885/19. Тобто, позивач має обов`язок довести, що саме бездіяльність відповідачів у даній справі є причиною, а шкода безумовним наслідком такої протиправної поведінки усіх трьох відповідачів. Воднораз, відповідно до змісту ст. 23 ЦК України, п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 23 ЦК України). При визначенні відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» 31.03.1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як наслідок, у даній справі підлягає встановлення судом факт заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок бездіяльності відповідачів. Однак, до позовної заяви не додано та під час розгляду справи позивачем не надано суду судових рішень якими визнано діяння органів прокуратури протиправними, у тому числі щодо надмірно тривалого розслідування вказаного кримінального провадження. Також, суду не надано будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, у тому числі, прокурора вищого рівня до компетенції якого згідно зі ст. 308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотримання слідчим (прокурором) розумних строків, якими б встановлювався факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків посадовими особами відповідачів під час розслідування даного кримінального провадження. Крім того, за змістом позову позивач не зазначив у чому саме полягає бездіяльність відповідачів при здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року. У зв`язку із цим, суд враховує той факт, що відповідачі у даній цивільній справі не здійснюють досудове розслідування кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року, а тому і відсутні підстави для стягнення з них моральної шкоди за надмірну тривалість та неефективність досудового розслідування кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року. До того ж, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди саме у сумі 1\~000\~000 гривень 00 копійок, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження обсягу моральних страждань яких він зазнав саме у зв`язку із надмірною тривалістю та неефективністю досудового розслідування кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року. Зокрема, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки ним не надано жодного письмового доказу (наприклад, медичного висновку але не виключно) у якому зафіксовано моральні страждання позивача у зв`язку із надмірною тривалістю та неефективністю досудового розслідування кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року. У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги та не керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 03.09.2019 року по справі № 916/1423/17 за яким надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. При цьому, суд наголошує на тому, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи. Тобто, «здатна призвести», не означає, що «дійсно призвела»! Саме тому, суд наголошує на необхідності довести позивачем той факт, що надмірна тривалість кримінального провадження дійсно призвела до його моральних страждань. Таким чином, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину завдання йому моральних страждань через надмірну тривалість та неефективність досудового розслідування кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року. Також, у зв`язку із висловленими позивачем у судовому засіданні доводами про те, що «йому немає до кого заявляти вимоги про відшкодування моральної шкоди завданої злочином», суд вважає, що позивач помилково ототожнює поняття «моральної шкоди завданої злочином» і «моральної шкоди завданої внаслідок тривалого і неефективного досудового розслідування». Крім того, суд погоджується із викладеними у відзиві запереченнями відповідача Київської обласної прокуратури відносно необґрунтованості посилань позивача на підтвердження факту незаконності й бездіяльності органів досудового розслідування і прокуратури неодноразовим скасуванням прокуратурою постанов слідчого про зупинення досудового слідства та невиконанням органом досудового розслідування численних письмових вказівок керівництва СУ ГУ МВС України в Київській області й Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури про проведення ряду слідчих дій та прискорення досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні. Зокрема, закон не передбачає встановлення протиправності дій або бездіяльності слідчого та прокурора у триваючому кримінальному провадженні в порядку цивільного судочинства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі № 802/1335/17-а та постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року по справі № П/811/1962/17 зазначено, що з`ясування законності проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, яке не припинено, судом іншої юрисдикції здатне призвести до передчасного вирішення питань, які підлягають розв`язанню судом під час розгляду кримінальної справи по суті. Така ситуація може негативно вплинути на перебіг і результати кримінального провадження з точки зору виконання його основних завдань. Встановлення правомірності/протиправності процесуальної дії в порядку не кримінального судочинства означатиме констатацію юридичного факту, який безпосередньо впливає на оцінку доказів, за межами встановленої кримінальним процесуальним законом процедури з порушенням закріпленої у ст. 22 КПК засади змагальності. Адже наведена засада вимагає надання іншим учасникам процесу можливості під час судового розгляду кримінального провадження взяти участь у дослідженні доказів, висловити свої позиції й аргументи щодо їх оцінки, які були би сприйняті судом і одержали відповідь при прийнятті рішення з цих питань. Судом встановлено, що станом на дату постановлення цього рішення суду у кримінальному провадженні № 120\~131\~001\~400\~007 00 здійснюється досудове розслідування, остаточне рішення не прийнято, отже надання оцінки законності дій слідчого та прокурора під час проведення досудового розслідування судом некримінальної юрисдикції є передчасним та неприпустимим. Натомість, оскарження дій та бездіяльності органів прокуратури не є предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства, а при розгляді цивільної справи суд не може перебирати на себе повноваження слідчого судді з приводу визначення наявності неправомірності в діях чи бездіяльності прокуратури чи конкретної посадової особи органів прокуратури. Зі змісту положень ЦПК України вбачається, що суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення неефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також інших порушень вимог КПК України. У зв`язку із цим, суд також повторно наголошує на таких обставинах через які даний позов було двічі залишено без руху. Всупереч вимогам частини четвертої статті 177 ЦПК України, позивач не додав до позовної заяви документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. При цьому, як на підставу звільнення від сплати судового збору, позивач посилається на пункт 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір». У зв`язку із цим, позивачу суд роз`яснив наступне. Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», на яку посилається позивач, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Тобто, станом на дату подання позову, має бути достовірно і беззаперечно встановлений відповідно до закону факт існування: - незаконних рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи; - незаконних рішення, дій чи бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. З наведеного вбачається, що за хронологією подій спочатку має бути встановлено факт існування незаконних рішення, дій чи бездіяльності, і лише після цього, при подачі позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі такими (встановленими) незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», не справляється судовий збір. Натомість, викладаючи обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у заяві вказано перелік фактичних обставин, проте, в порушення в порушення наведених вимог цивільного процесуального закону, у позові не зазначено доказів, що підтверджують кожну з таких обставин (наприклад того, що встановлено факт існування незаконних рішення, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування або прокуратури). Тобто, згідно із вимогами пункту п`ятого частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява\~повинна містити зазначення доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а тому позивачу необхідно\~було у\~новій редакції\~позовної заяви зазначити докази, що підтверджують зазначені ним у заяві усі обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (у тому числі того, що встановлено факт існування незаконних рішення, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування або прокуратури). При цьому, на виконання вимог частини п`ятої статті 177 ЦПК України, позивачу необхідно було додати до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (у тому числі того, що встановлено факт існування незаконних рішення, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування або прокуратури). Проте, позивач не звернув увагу на зазначені роз`яснення суду та не виконав вказаних вимог процесуального закону. Суд враховує, що у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Презумпція наявності моральної шкоди, у тому числі, у категорії справ про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконною бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури, законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Обґрунтування обставин отримання моральної шкоди, викладене у позові, потребує доказування належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. За їх відсутності сам виклад цих обставин у позовній заяві не є ні доказом, ні показами свідка, ні документальним доказом. Таким чином, суд приходить до послідовного і логічного висновку про те, що під час розгляду справи в судовому засіданні позивачем не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння йому відповідачами моральної шкоди. Зокрема, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що мали місце протиправні дії чи бездіяльність усіх трьох відповідачів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що позивач не має цивільно-правових підстав для стягнення із відповідачів грошових коштів у розмірі 1\~000\~000 гривень 00 копійок як моральної шкоди завданої надмірною тривалістю та неефективністю досудового розслідування кримінального провадження № 120\~131\~001\~400\~007 00 від 15.03.2013 року. За таких обставин, позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed