Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

у травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 1/2 частини доходу, отриманого від використання майна, що знаходиться у спільній частковій власності, в якому просив: -визнати спільною сумісною власністю дохід від здачі в оренду квартири [ADDRESS] , який отримала [PERSON] у вигляді грошових коштів, який становить в сумі 416 000,00 грн.; - стягнути з [PERSON] в його дохід 1/2 частки доходу від оренди квартири за адресою: [ADDRESS] , у вигляді грошових коштів в сумі в розмірі 208 000,00 грн.; - вирішити питання судових витрат у справі. Свої вимоги мотивував тим, що він та [PERSON] є співвласниками по 1/2 частці квартири [ADDRESS] . Зазначив, що [PERSON] одноособово володіє, користується та розпоряджається квартирою, використовує квартиру у власних цілях та з 2016 року отримує прибуток від здачі квартири в оренду. Вказав, що протягом 2016-2021 років [PERSON] отримала орендну плата за здачу в оренду спільного майна в розмірі 416 000,00 грн., що є спільною сумісною власністю, а тому слід поділити дохід шляхом визначення за ним 1/2 частки доходу від оренди квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної часткової власності, та стягнути на його користь 1/2 частку доходу від оренди квартири в розмірі 208 000,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. Ухвалою від 31.05.2021 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 50-51). Ухвалою від 14.06.2021 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін на 01.11.2021 року (а.с. 94-95). Ухвалою від 01.11.2021 року постановлено проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 119-120). Ухвалою від 15.06.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи (а.с. 173). 09.09.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ковальова С.І. надійшов відзив, в якому останній проти вимог позову заперечив за їх безпідставністю. До 02.07.2020 року, дати ухваленні судом апеляційної інстанції судового рішення у справі № 752/8414/17, яким сторони у справі отримали кожен право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , та недоведеністю факту наявності доходу, отриманого від використання майна, просив відмовити у їх задоволенні. Також, подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 102-106). 23.11.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій [PERSON] вказав на безпідставність тверджень відповідач, викладених у відзиві, та просив позов задовольнити в повному обсязі, виходячи з викладених у ньому обставин (а.с. 150-151). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Слободянін М.В. в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю та недоведеністю, врахувавши доводи відзиву, долученого до матеріалів справи. Просив застосувати позовну давність. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.02.2012 року (а.с. 40). Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 30.05.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15.06.2016 року.(а.с. 39) Відповідно договору купівлі- продажу від 23.06.2014 року відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2019 року, залишеним без змін в цій частині постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року у справі № 75288414/17, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю; задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя: визнано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 27-37). Щодо визнання спільною сумісною власністю дохід від здачі в оренду квартири [ADDRESS] , який отримала [PERSON] у вигляді грошових коштів, який становить в сумі 416 000,00 грн. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В силу ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Тобто, гроші від передачі майна в оренду можуть бути стягнуті в судовому порядку. Зазначена позиція міститься в постанові Касаційного цивільного суду від 19.08.2020 року у справі №757/34950/14-к. Отже, оскільки квартира [ADDRESS] , була спільною сумісною власністю сторін до 20.07.2020 року - дати ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року у справі № 75288414/17, з якої сторони набули права спільної часткової власності на майно, суд вважає, що оскільки спірна квартира відповідачем, що останньою не заперечно та не спростовано доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, передавалась в оренду та нею отримувався від цього дохід, то ці кошти мають належати і позивачу. Тобто, якщо майно є спільною сумісною власністю подружжя та передано третім особам відповідно до договору оренди, то і отриманий дохід є спільним та має бути розділений у відповідних частках. Коли гроші від орендаря отримує в повному обсязі один з подружжя, в іншого виникає право вимоги щодо стягнення коштів відповідно до його частки в праві власності на таке майно. Як вбачається з матеріалів справи, що 04.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди квартири [ADDRESS] , строком до 03.05.2017 року з платою щомісячної орендної плати у розмірі 8 000,00 грн. (а.с. 56-58). Докази того, що вказаний договір сторонами та іншими заінтересованими особами в установленому законом порядку оспорювався, визнавався судом недійсним та відповідно до загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, а також презумпції правомірності правочину та загальних умов виконання зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. ст. 3, 204, 526 ЦК України) не є дійсним, чинним та виконуваним відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, матеріали справи не містять. Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування позовної давності. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК України). Як вбачається з матеріалів справи, 16.01.2017 року позивач звертався до правоохоронних органів з питанням щодо визначення осіб, які проживають у квартирі [ADDRESS] , на що 26.01.2017 року отримав висновок по матеріалу ЄО № 2815 від 16.01.2017 року (а.с. 8-12). Отже, суд вважає, що саме у січні 2017 року позивач як співвласник дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, проте, з даним позовом звернувся до суду лише 25.05.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому вимога про визнання спільною сумісною власністю доходу від здачі в оренду задоволенню не підлягає. Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та 1 ст. статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною 1 ст. 811 ЦК України визначено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Також, позовні вимоги в частині стягнення 1/2 частини доходу, отриманого відповідачем від здачі в оренду квартири, до задоволення не підлягають, оскільки позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано належних доказів, що відповідачем було отримано дохід саме у розмірі 416 000,00 грн. від передачі в оренду третім особам квартири, з урахуванням того, що 25.12.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди квартири [ADDRESS] , строком до 25.12.2021 року зі платою щомісячної орендної плати у розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 145-147). Позивач, звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених вимог не надав доказів, які б безспірно свідчили про укладення договору оренди, предметом якого є квартира [ADDRESS] , із третіми особами в період з січня 2019 року по 2021 рік, а проживання у зазначеній квартирі осіб, які не є її власниками, не свідчить про те, що ними на протязі певного періоду часу сплачувалась орендна плата на користь відвідача за користування квартирою. Звернення до правоохоронних органів позивачем у 2020 році (а.с. 21-26) щодо конфліктних ситуацій з приводу спірної квартири не є належним доказом здачі спірної квартири в оренду та отримання доходу в заявленій сумі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому, виходячи з принципу диспозитивної цивільного судочинства, враховуючи, що позивач наполягав саме на заявлених вимогах в заявленому розмірі, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed