Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У липня 2022 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» про витребування майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] вибула з її володіння поза її волею, оскільки ухвала Київського районного суду міста Одеси від 03.03.2020 у справі № 1512/2-238/11 про видачу дублікату виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь кредитора заборгованості за кредитом у сумі 65 336,87 дол. США, який виконаний у примусовому порядку приватним виконавцем Вельковим О.В. шляхом передачі в рахунок погашення боргу іпотечної квартири за наслідками нереалізації на електронних торгах, скасована постановою Одеського апеляційного суду від 10.11.2020. Таким чином, на думку позивача, електронні торги є недійсними, що призвело до порушення майнових прав [PERSON] 09.08.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача-1 подано відзив на позов, яким відповідач [PERSON] не визнає позов повністю та просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає себе добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , яка придбана нею за відплатним правочином у власника майна. Від представника відповідача-2 до суду надійшли письмові пояснення, в яких він просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] посилаючись на те, що під час проведення виконавчих дій з примусового виконання рішення суду [PERSON] , як боржник була повідомлена про відкриття виконавчого провадження, так яка намагалася перешкоджати виконанню шляхом подання скарг на виконавця, заяв до суду про накладення арешту на квартиру, тощо. Приватний виконавець виконуючи рішення суду діяв в межах закону і не існувало жодних перешкод або рішень суду виконати рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь стягувача боргу за кредитом. Вважає, що поведінка позивачки [PERSON] є недобросовісною, а її дії спрямовані на уникнення від виконання рішення завдаючи збитки кредитору. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.04.2006 між громадянином [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» був укладений кредитний договір №\~014/0054/82/51209, згідно з умовами якого банк надав [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 500 доларів США. 20.04.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно з яким [PERSON] виступила поручителем [PERSON] за його зобов`язаннями за кредитним договором № 014/0054/82/51209 від 20.04.2006. 21.04.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., реєстровий № 1742, згідно з яким [PERSON] виступила майновим поручителем [PERSON] за кредитним договором №\~014/0054/82/51209 від 20.04.2006 та передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., реєстровий № 2-1427. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2011 у справі № 2-238/11 стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» за кредитним договором №\~014/0054/82/51209 від 20.04.2006 заборгованість в розмірі 65 336,87 доларів США, що по курсу НБУ складає 520\~003,08 грн, яка складається з: заборгованість за кредитом 23 657,37 доларів США, що складає 188\~284,27 грн; заборгованість за відсотками\~4 425,83 доларів США, що складає 35 224,29 грн, пеня за прострочення тіла кредиту у розмірі 207\~339,63 грн та пеня за прострочення відсотків у розмірі 89 154,87 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь банку витрати по оплаті державного мита у розмірі 850,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 60,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь банку витрати по оплаті державного мита у розмірі 850,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 60,00 грн. 01.03.2012 стягувач отримав виконавчий лист № 2-238/11 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] 65 336,87 доларів США. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.08.2020 у справі №\~1512/2-238/11 [PERSON] було відмовлено в задоволенні заяви про перегляд указаного заочного рішення, після чого [PERSON] звернулася до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Київського районного суду від 01.03.2011. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] , а 16.12.2021 судом прийнято відмову [PERSON] від апеляційної скарги на заочне рішення Київського районного суду м.\~Одеси від 01.03.2011, апеляційне провадження у справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, закрито. Як вбачається з постанови Одеського апеляційного суду від 10.11.2020 у справі № 1512/2-238/11, якою [PERSON] було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20.02.2020 про заміну сторони у виконавчому провадженні «заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2011 року стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0054/82/51209 від 20.04.2006 року у розмірі 65 336,87 доларів США, що в еквіваленті складає 520 003,08 грн, яка складається із заборгованості за кредитом\~23 657,37 доларів США (що в еквіваленті складає 188 284,27 грн); заборгованості за відсотками\~4 425,83 доларів США (що в еквіваленті складає 35 224,29 грн), пені за прострочення тілу кредиту у розмірі 207 339,63 грн, та пені за прострочення відсотків у розмірі 89 154,87 грн та судові витрати по 910 грн з кожного. 23 грудня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/0054/82/51209 від 20.04.2006 та іншими договорами, що витікають з нього АТ «Оксі Банк», яке того ж дня (23.12.2019) відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». Відповідно до п. 2.1-2.2, 2.4 договору відступлення права вимоги від 23 грудня 2019 року, ТОВ\~«ФК «Укрфінанс Груп» набуло всіх прав та обов`язків за кредитним договором попереднього кредитора. При цьому, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» набуває статусу правонаступника кредитора відповідно до чинного законодавства України у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги. В дату відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони\~кредитора за кредитним договором. Права вимоги переходять до нового кредитора в повному обсязі, безвідклично та без можливості зворотного відступлення (викупу). З дати відступлення права вимоги новий кредитор вправі самостійно розпоряджатися правом вимоги на власний розсуд без згоди кредитора. Відступлення прав вимоги за договором не потребує згоди боржника за кредитним договором та за договорами забезпечення і здійснюється без отримання такої згоди. Таким чином, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» набуло права первісного кредитора ПАТ\~«Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/0054/82/51209 від 20.04.2006, договором поруки б/н від 20.04.2006 та іпотечним договором б/н від 21.04.2006 та може бути замінений, як його правонаступник». Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» є кредитором [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2020 у справі №\~1512/2-238/11 заяву ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його виконання задоволено в повному обсязі. Видано дублікати виконавчого листа № 2-238/11, виданого 01.03.2012 Київським районним судом міста Одеси про стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» за кредитним договором № 014/0054/82/51209 від 20.04.2006 у розмірі 65\~336,87 доларів США. Поновлено ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» строк для пред`явлення виконавчого листа № 2-238/11, виданого 01.03.2012 Київським районним судом м. Одеси про стягнення боргу з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» за Кредитним договором № 014/0054/82/51209 від 20.04.2006 у розмірі 65\~336,87 доларів США для примусового виконання. 13.03.2020 постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Велькова О.В. відкрито виконавче провадження № 61555544 про стягнення у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» заборгованості за кредитним договором № 014/0054/82/51209 від 20.04.2006 у розмірі 65 336,87 доларів США. 15.04.2020 приватний виконавець Вельков О.В. згідно зі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про опис та арешт майна боржника, згідно з якою було описано та накладено арешт на спірну квартиру. Згідно зі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» однокімнатна квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , була передана приватним виконавцем Вельковим О.В. на реалізацію Державному підприємству «Сетам» шляхом продажу на електронних торгах. Торги були проведені із застосуванням веб-сайту, передбаченого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна», за електронною адресою: https://setam.net.ua/auction/418817, реєстраційний номер лота 417869. Відповідно до протоколу № 480332 проведення електронних торгів, складеного ДП «Сетам», торги, що проводилися 18.05.2020, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів; стартова ціна продажу предмета іпотеки 1 239\~986,00 грн. 18.05.2020 до приватного виконавця Велькова О.В. надійшла заява ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про залишення за ним спірної квартири за початковою ціною в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] 18.05.2020 залишення за ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» предмету іпотеки - однокімнатної квартири [ADDRESS] , оформлено протоколом і\~актом приватного виконавця про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу. 19.05.2020 приватним нотаріусом Таранською А.М. ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 19.05.2020 вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». 05.08.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 1\~239\~986,00 грн. Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 14.02.2022 вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] ; державну реєстрацію проведено 05.08.2020. 10.11.2020 постановою Одеського апеляційного суду ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2020 скасовано, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа № 1512/2-238/11, виданого 01.03.2012 Київським районним судом м. Одеси про стягнення у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на корить ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ\~«Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по виплаті кредиту за кредитним договором №\~014/0054/82/51209 від 20.04.2006 у розмірі 65 336,87 доларів США. 25.01.2021 ухвалою Київського районного суду м. Одеси визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист (дублікат), виданий 12.03.2020 Київським районним судом м.\~Одеси у справі № 1512/2-238/11 на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2020, яка 16.12.2021 залишена без змін судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18 навела висновок про те, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова). Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №\~461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Укладаючи іпотечний договір від 21.04.2006 та передаючи спірну квартиру в іпотеку банку [PERSON] знала і повинна була розуміти можливі наслідки у вигляді звернення стягнення на належне їй майно однокімнатну квартиру [ADDRESS] , у разі невиконання [PERSON] кредитного зобов`язання, проте добровільно прийняла на себе відповідний ризик втрати права власності на це майно та засвідчила згоду на обмеження своїх прав щодо розпорядження ним на період дії іпотеки. Натомість [PERSON] укладаючи 05.08.2020 договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з ТОВ\~«Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», не будучи стороною у справі №\~1512/2-238/11, могла покладатися лише на відомості про речові права ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на зазначене нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, а також те, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 19.05.2020 власником квартири [ADDRESS] на час її придбання [PERSON] було ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», суд вважає, що [PERSON] добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, а отже набула право на спірне нерухоме майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Таким чином, [PERSON] набула право власності на спірну квартиру за відплатним договором, придбавши її у ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності [PERSON] поза її волею. Під час придбання майна [PERSON] правомірно очікувала, що ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» мало право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. З огляду на вищенаведене, на переконання суду, подальше визнання ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2021, залишеної без змін постановою суду апеляційної інстанції від 16.12.2021, виконавчого листа № 2-238/11, виданого 12.03.2020 Київським районним судом м. Одеси у справі № 1512/2-238/11 таким, що не підлягає виконанню, не є у даному випадку підставою для витребування спірної квартири у добросовісного набувача [PERSON] , оскільки відчуження квартири відбулось до постановлення зазначеної ухвали суду, а втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції щодо права особи мирно володіти своїм майном та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, що є неприпустимим. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed