Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом згідно з яким просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.50 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882, витребувати від [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:19:001:0181 площею 0,0040 га вартістю 31508,40 грн. на користь територіальної громади міста Ужгорода. Позовні вимоги\~обґрунтовує тим,\~що Ужгородською місцевою прокуратурою в порядку ч. 1\~ст. 222 КПК України\~отримано дозвіл слідчого у кримінальному провадженні за № 42015070030000163 від 25.11. 2015 року на розголошення таємниці досудового розслідування. Досудовим розслідуванням в рамках даного кримінального провадження встановлено, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року відбулася в порушення вимог\~Конституції\~та законодавства, а тому на думку позивача рішення, прийняті на цій сесії підлягають скасуванню. Так, позивач вказує, що Ужгородська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, яка виконує повноваження, передбачені ст.\~ст. 140-143 Конституції України\~та вирішує інші питання, віднесені законом до її компетенції. Пунктом 14\~ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~передбачено, що порядом скликання сесії ради, підготовки і розгляду нею питань, а також порядок роботи сесії визначається регламентом ради. Так пунктом 12\~ст. 46 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»\~визначено, що сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Вказана норма зокрема закріплена у ст. 17 Регламенту Ужгородської міської ради 6 скликання, затвердженого рішенням 5 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 08.04.20211 року № 149, згідно якої сесія ради є правомочною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. А відповідно до ст. 159 Регламенту, такий є обов`язковим до виконання всіма посадовими особами місцевого самоврядування та депутатами Ужгородської міської ради. На інформаційному Інтернет порталі «Місцеві вибори» розміщено інформацію про те, що в 2010 році до Ужгородської міської ради обрано 60 депутатів. З позовної заяви слідує, що перед початком сесії 09.11.2015 року о 10 год. 06 хв. у відповідності до ст. 34 Регламенту згідно роздруківки ПТК «Віче» шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів, а в подальшому 09.11.2015 року о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію 33 депутатів Ужгородської міської ради. Всупереч вказаним вище даним щодо реєстрації депутатів, депутат [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49) не були присутні на сесії міської ради 09.11.2015 року та персональну участь у голосування не приймали. Так, відповідно до листа командира військової частини [NUMBER] полковника м/с [PERSON] № 394 від 13.04.2016 року, з 05.11.2015 року по 08.12.2015 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] ( [INFO] ). Крім того, згідно з інформацією ДПС України, викладеної у листі № 5/13-93 від 07.04.2016 року [INFO] [PERSON] з 08.11.2015 року по 12.11.2015 року перебував за межами України. Свою відсутність на зазначеній сесії [PERSON] підтвердив у розмові з журналістом телеканалу «Тиса», а [PERSON] під час допиту у режимі телефонної розмови, про що складено відповідний рапорт. Крім того позивач вказує, що відсутність вказаних вище депутатів підтверджується і відеозаписом пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року, який міститься в матеріалах кримінального провадження. Таким чином позивач стверджує, що участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною у зв`язку з відсутністю кворуму, а тому зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними. В подальшому без відповідного кворуму відбулося голосування за рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626), відповідно до якого оспорювану земельну ділянку передано у власність [PERSON] для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , яку в подальшому відчужено за відплатним правочином [PERSON] . Позивач вказує на те, що згідно роздруківки ПТК «Віче» шляхом застосування персональних карток Віче щодо прийняття проекту рішення № 1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради, в тому числі і депутати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які насправді були відсутні в сесійній залі. Крім того встановлено, що [PERSON] будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього у встановленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання та взяв участь у голосуванні за рішення № 1882 від 09.11. 2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст.\~28, ч. 2 ст.\~35 Закону України «Про запобігання корупції»\~та\~ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~підтверджено у постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 року у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2\~ст. 172 -7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської обасті від 11.07.2017 року вказану постанову у цій частині залишено без змін. Також позивач зазначає, що рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст.\~19,\~24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року. Так з січня 2015 року набрали чинності частини 3 та 4 ст. 24 даного Закону, відповідно до яких передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території, таким чином позивач вважає, що оскільки ні плану зонування, ні детального плану території за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті на тій же сесії, без відповідного кворуму і не набрали законної сили) передача земельних ділянок відбулася також з порушеннями ст. ст.\~19,\~24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Позивач, Ужгородська місцева прокуратура правонаступником якої є Ужгородська окружна прокуратура, обґрунтовує своє представництво у даній справі положеннями\~ст. 131-1 Конституції України\~та\~ст. 56 ЦПК України. Крім того позивач вказує, що відповідно до\~ст. 5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель»\~та Постанови КМУ за № 15 від 14.01.20215 року Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, однак вказаний контролюючий орган не наділений повноваженнями звертись до суду про скасування незаконних рішень ради. Таким чином позивач вважає, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, а тому суперечить інтересам держави і суспільства в цілому, зокрема мешканців м. Ужгорода, які виборами у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування, що позивач вважає достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи. З цих підстав вважає звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямованим на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала. Просила задовольнити позов, з наведених у такому підстав. Представник відповідача Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. У матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву згідно якого Ужгородська міська рада заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. У матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, поданий представником Ужгородської міської ради, згідно з яким він просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що оскаржувані рішення прийняті з \~дотриманням положень Земельного кодексу України та Закону України "Про регулювання містобудівної документації" та не є нормативними актами і вичерпали свою дію шляхом їх виконання. Скасування цих рішень не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у такий спосіб у відповідача виникло право власності на спірну земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Вимоги про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Ужгорода є похідними від позовних вимог про визнання незаконними та скасування спірних рішень Ужгородської міської ради, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. Також зазначив, що при купівлі спірної земельної ділянки [PERSON] діяв добросовісно, не знав і не міг знати про наявність будь-яких протиріч стосовно права власності на вказану земельну ділянку, а отже є добросовісним набувачем . Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлено,\~що згідно п. 1.50 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882 гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:19:001:0181) площею 0,0040 для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] та передано її у власність. На підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Апшай С.В. за реєстровим № 387 відповідач [PERSON] відчужила дану земельну ділянку (кадастровий номер 2110100000:19:001:0181) відповідачу [PERSON] , який на даний час є її власником. Відповідно до ст.14 Конституції України, ч.1, ч.2\~ст.373 ЦК України\~та\~ст.1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовідносини щодо\~володіння,\~користування і\~розпорядження землею\~регулюються,\~зокрема,\~Земельним\~кодексом України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами. Згідно із ч.ч.1-3ст.78\~ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ч.1,ч.2\~ст 83\~ЗК\~України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Згідно зі\~ ст. 144 Конституції України, ст.ст.12, 122 ЗК України,\~ст.26\~\~Закону України\~«Про\~місцеве\~самоврядування в\~Україні» до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення питань про передачу у власність земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідно до ч.1,ч.2\~ст.\~116\~ЗК\~України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Позивач посилається на порушення допущені при прийнятті оскаржуваного рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.20015 року № 1882, зокрема, на відсутність кворуму при його прийнятті. В ході розгляду справи судом встановлено, що у 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів, що підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту Ужгородської міської ради. Враховуючи вимоги\~ст. 100 ЦПК України, беручи до уваги висновки Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, зважаючи на відсутність у відповідачів та їх представників заперечень щодо кількості депутатів міської ради, обраних на сесію, у межах якої приймалося оспорюване рішення, суд виходить з того, що кількість депутатів ради, обраних на відповідну сесію становить 60 осіб. Також судом встановлено, що старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області Пекарем В.І. здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1\~статті 366 КК України. 15 січня 2018 року [PERSON] , у межах вказаного кримінального провадження було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2\~ст.367 КК України, а саме службовій недбалості, тобто у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам. Судом встановлено , що згідно з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.06.2023 року у справі № 308/7996/23 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2\~ст.367 КК України\~на підставі п.3 ч.1\~ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження №42015070030000163 відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2\~ст.367 КК України, - закрито на підставі п.1 ч.2\~ст.284 КПК України. Як вбачається з вказаної ухвали, у ході досудового розслідування встановлено, що [PERSON] , обіймаючи на підставі розпорядження Ужгородського міського голови Погорелова В.В. №84-р від 03.06.2013 посаду начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, виконуючи делеговані їй Ужгородською міською радою організаційно-розпорядчі обов`язки та відповідно будучи службовою особою Ужгородської міської ради, яка відповідно по 1. 1.1.,2.2., 4 Посадової інструкції начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями, затвердженої секретарем Ужгородської міської ради 01.06.2015, забезпечує виконання покладених на відділ завдань щодо створення необхідних умов для ефективного здійснення депутатами своїх повноважень, наданих їм\~Конституцією України,\~Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні»,\~Законом України «Про статус депутатів місцевих рад», іншими законами України та нормативно-правовими актами, а також керівництво діяльністю відділу, забезпечує організаційну підготовку проведення сесій, несе відповідальність за неякісне та несвоєчасне виконання посадових завдань та обов`язків, а також за бездіяльність, згідно п. 1 розділу 6 Положення про відділ по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням IV сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 11.02.2011 за № 101, здійснювала безпосереднє керівництво відділом та несла персональну відповідальність за виконання покладених на відділ завдань, перебуваючи 09.11.2015 у сесійній залі Ужгородської міської ради, розташованій на пл. Поштовій, 3 у м. Ужгороді, під час проведення пленарного засідання сесії Ужгородської міської ради VI скликання, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не забезпечила належне виконання повноважень відділом по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради щодо організації та проведення сесій міської ради, передбачених п. 1 розділу 3 вищевказаного Положення, ст. 37 Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08.04.2011 за №149, відповідно до якої передбачено, що на пленарних засіданнях ради утворюються секретаріат сесії у складі трьох осіб, функції якого виконують працівники відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями, до обов`язків якого входить, зокрема, контроль за реєстрацією депутатів і запрошених осіб, а також не забезпечила належне виконання головним спеціалістом даного відділу [PERSON] , відповідальної за інформаційне обслуговування ПТК «Віче», вимог п.п. 3.2.1, 3.3.2 Положення про порядок застосування програмно-технічного комплексу системи електронного голосування «Віче» в Ужгородській міській раді, що є складовою частиною Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08.04.2011 за №149, щодо проведення реєстрації депутатів, проведення і фіксації результатів голосувань, відслідковування наявності карток депутатів у пультах депутатів у реальному часі ходу сесії, внаслідок чого невстановленими досудовим розслідуванням особами здійснено голосування невстановленими досудовим за прийняття рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в твердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626), персональними картами від імені депутатів Ужгородської міської ради VI скликання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які фактично були відсутні на вказаному засіданні, що призвело до спотворення результатів голосування та прийняття незаконного рішення. Так, відповідно до ч. 2\~ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Стаття 34 Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання передбачає, що кожен депутат перед засіданням зобов`язаний особисто (персональною карткою «Віче») зареєструватись на сесії. Згідно з ч. 2 ст. 59 вказаного Закону, рішення ради приймається на i пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні Ради, і враховується його голос. Водночас, згідно даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» у сесійній залі на засіданні сесії Ужгородської міської ради VI скликання, що розпочалось 09 листопада 2015 року о 10.07 год., зареєструвалось 32 депутати та міський голова [PERSON] , у тому числі фактично відсутні у сесійній залі депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57). [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Таким чином, на сесії Ужгородської міської ради на момент її початку було практично присутні менше половини депутатів від загального складу ради, який становив 60 депутатів, тобто кворум був відсутній, що виключало проведення сесії та прийняття нею рішень. Крім того, згідно даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» за прийняття проекту рішення № 1626 за основу та в цілому проголосували 31 депутат та міський голова [PERSON] , у тому числі фактично відсутні у сесійній залі депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57). [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Таким чином, за прийняття вказаного рішення фактично проголосувало 28 депутатів Ужгородської міської ради VI скликання, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому відповідне рішення Ужгородською міською радою фактично не було прийнято. Окрім того, в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання взяв участь у голосуванні за рішення № 1882 від 09.11. 2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» депута Ужгородської міської ради [PERSON] , Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст.\~28, ч.2 ст.\~35 Закону України «Про запобігання корупції»\~та\~ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2\~ст. 172-7 КУпАП. Вказана постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в цій частині залишена без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 року. З огляду на викладене, оскільки, п. 1.50 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 прийнято в тому числі за участі депутата Ужгородської міської ради [PERSON] в результаті корупційних адміністративних правопорушень, приймаючи до уваги той факт, що у голосуванні прийняло участі менше половини депутатів від загального складу ради, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1.50 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882. Що стосується позовних вимог в частині витребування від [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:19:001:0181 площею 0,0040 га на користь територіальної громади міста Ужгород, суд виходить з наступного. У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст.387 та 388 ЦК України. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі\~ст.388 ЦК України\~залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3\~ст 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч. 1-3ст.388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст.\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст.\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження N 14-208цс18). Оскільки спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності з порушенням встановленого законом порядку і в незаконний спосіб, на підставі незаконних рішень Ужгородської міської ради, волевиявлення територіальної громади м. Ужгорода на таке вибуття не було, дане майно підлягає витребуванню на користь територіальної громади. Згідно із ч.2 ст.19 Коституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та Законами України. Відповідно до п.3\~ст. 131-1 Конституції України\~прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі\~ст.1 Закону України «Про прокуратуру»\~прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені\~Конституцією України\~функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч.1ст. 2 Закону). Згідно з положеннями ч.3\~ст.23 Закону України «Про прокуратуру»\~в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень\~статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України\~(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року№ 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди\~є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функціїу спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини). Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення ради до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян\~членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої\~статті 56 ЦПК України). Звертаючись з позовом, прокурор зазначив, що законодавством України не визначено суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами, через що прокурор самостійно виступає як позивач у цій справі, оскільки в спірному випадку порушені інтереси держави залишилися незахищеними. Прокурор у даній справі звернувся із позовом з підстав порушення Ужгородською міською радою вимог земельного законодавства, що процесуально позбавляє Ужгородську міську раду можливості звертатись до суду як позивача.Ужгородська міська рада є одним зі співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог земельного законодавства та порушення інтересів територіальної громади при передачі спірної земельної ділянки у власність. Прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, територіальної громади Ужгородської міської ради, обґрунтував у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Ужгородську міську раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування рішення ради. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 308/9895/16-ц (провадження № 61-21339св19), постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 308/9892/16-ц (провадження № 61-1245св21). Таким чином у даній справі прокурор довів законні підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах із оскарження рішень органу місцевого самоврядування, пов`язаних із розпорядженням землею комунальної власності. А тому на підставі вищенаведеного суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення. За подачу позову та заяви про забезпечення позову позивачем позивачем, сплачено судовий збір у розмірі 4405,00 грн., який, згідно приписів ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах на користь Закарпатської обласної прокуратури. На підставі викладеного та,

Outcome: approved