Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

04 липня 2023 року [PERSON] звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області с позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] . У зазначеному будинку також зареєстрована його колишня дружина, [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин відповідач переїхала на нове місце проживання, а позивач з дитиною залишився проживати в належному йому будинку. Рішенням Магдалинівського районного суду від 09.07.2021 року був розірваний шлюб між ним та відповідачкою. На підставі рішення Магдалинівського районного суду від 14.06.2021 року з відповідача стягуються аліменти на його користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин відповідач добровільно не знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. На неодноразові прохання добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не реагує. Своїми діями відповідач перешкоджає йому, як власнику, здійснювати закріплене законом право володіння, користування та розпорядження нерухомим майном. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням (будинком) в [ADDRESS] . Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала та просить відмовити у задоволенні позову та розглянути справу у її відсутність. В обґрунтування своєї позиції відповідачка посилається на те, що будинок за [ADDRESS] було придбано 27 вересня 2019 року під час перебування у шлюбі з позивачем за спільні кошти подружжя, та відповідно до ст.60 СК України є спільним майном подружжя. В поданій заяві позивач не надає доказів, зокрема судових рішень, якими б була спростована презумпція права спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . За таких обставин, вважає вимоги позивача щодо визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням, є незаконними та такими, що порушують її права, а тому вимоги позовної заяви не визнає в повному обсязі. Вислухав пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено\~ст.ст.12\~13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст.81, 84 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач та відповідач уклали шлюб 08.06.2014 року, який було розірвано заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року (а.с.11). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.09.2019 року, [PERSON] , зі згоди своєї дружини [PERSON] , придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено нотаріально (а.с. 9). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстровано за позивачем [PERSON] (а.с.11). Як вбачається з довідки Поливанівського старостинського округу №10 Магдалинівської селищної ради від 20.06.2023 року, відповідачка [PERSON] на території Поливанівського старостинського округу не проживає з січня 2020 року (а.с.16). Відповідно до інформації Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 28.07.2023 року, наданої на запит суду, відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.22). Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Отже, сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, тому він є спільним сумісним майном, набутим у шлюбі, отже відповідач є співвласником вказаного будинку. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратила право власності на вказаний будинок в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Сторонами у справі не заперечується того факту, що вказаний будинок був придбаний ними під час шлюбу, отже у відповідності до ст. 60 СК України була набута подружжям у спільну сумісну власність, ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування житловим приміщенням особи, яка є її співвласником. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідачки на вказаний будинок, позивачем суду не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Зазначеного висновку суд дійшов з врахуванням правової позиції висловленій в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц. Доводи позивача про те, що відповідачка тривалий час не проживає за місцем своєї реєстрації, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Оскільки будинок був придбаний в період шлюбу та є спільним сумісним майном, то відповідачка, як співвласник, не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, незалежно від періоду відсутності. Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити..

Outcome: dismissed