Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1) та [PERSON] (далі - відповідач 2), в обґрунтування якого зазначив, що є власником житлового будинку садибного типу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який успадкував після смерті своєї бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач у 2000 році надав згоду на тимчасове проживання відповідача 1 у житловому будинку, позначеному літерою «А» у технічному паспорті і розташованому за вказаною адресою. У 2003 році позивач надав згоду на тимчасове проживання відповідача 2 у тому ж житловому будинку. При цьому сторони не укладали між собою жодних договорів із вказаного приводу, не узгоджували строк такого проживання. Позивач разом зі своєю сім`єю: дружиною [PERSON] та сином [PERSON] проживають окремо у житловому будинку, позначеному літерою «В» у технічному паспорті і розташованому на одному подвір`ї з будинком «А» та за однією адресою, мають спільний побут, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, спільні права та обов`язки. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, проживають в окремому будинку, який має окремий вхід, не ведуть з позивачем спільного господарства, не мають спільного побуту, мають різний сімейний бюджет. Місце проживання відповідачів у належному позивачу будинку не зареєстроване. Місце проживання відповідачів з дня заселення до житлового будинку позивача до цього часу зареєстроване за адресою: [ADDRESS] у житловому будинку їх батьків. Ця обставина, на думку позивача, прямо вказує на те, що відповідачі для проживання забезпечені іншим житлом. Позивач 22.07.2022 звертався до відповідачів з вимогою виселитися з належного йому житлового будинку, забрати всі свої речі та повернути йому ключі від дверей, однак відповідачі до цього часу продовжують проживати у вказаному житловому будинку позивача, у добровільному порядку не бажають виселятися, до житлового будинку нікого не впускають, що унеможливлює доступ до будинку власника. Крім того, відповідач 1 без дозволу позивача пустила проживати у вказаному будинку свого співмешканця. З цих підстав відповідачі постійно вчиняють сварки з позивачем та його дружиною. З метою уникнення конфліктних ситуацій з відповідачами, позивач та члени його сім`ї були змушені зробити інший вхід до свого будинку зі зворотного боку, що обмежує їх право на користування своєю власністю. Позивач, посилаючись на ст. ст. 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, просить усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності позивачу, шляхом виселення із вказаного житлового будинку відповідачів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, його представник обґрунтував позовні вимоги, враховуючи неявку відповідачів просив винести заочне рішення. Відповідачі відзив на позов не надали, в судове засідання не з`явилися, про день розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим відповідно до ст.ст. 280-282 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з приписами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22.08.2012 у справі № 0432/724/2012, яке набрало законної сили 02.09.2012 і копія якого додана до позову, за позивачем в порядку спадкування за законом визнано право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Судовим рішенням встановлено, що позивач прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння вказаним спадковим майном після смерті своєї бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] та якій вказане домоволодіння належало на праві приватної власності. Інший спадкоємець [PERSON] - її донька (мати позивача) [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача згідно з її заявою, посвідченою виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради. Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року за № 8 відповідно до ст.129-1 Конституції України в редакції від 02.06.2016 судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили,не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява № 48553/99 від 25 липня 2002 року), рішення ЄСПЛ у справі «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02 від 22 листопада 2007 року). Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК Української PCP, чинного на час виникнення правовідносин по спадкуванню, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Витягом про Державну реєстрацію прав № 35820290 від 11.10.2012 підтверджується, що за позивачем зареєстровано право приватної власності на житловий будинок «А» згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Павлоградське МБТІ», за адресою: [ADDRESS] ; запис № 724 у книзі № 22; реєстраційний номер запису про право власності 37861007. Позивач у 2000 році надав згоду на тимчасове проживання відповідача 1, а у 2003 році - відповідача 2 у житловому будинку, позначеному літерою «А» у вказаному технічному паспорті, за адресою: [ADDRESS] . При цьому сторони не укладали між собою жодних договорів з вказаного приводу, не узгоджували строк такого проживання. Згідно з розпорядженням сільського голови Дмитрівської сільської ради від 15.02.2016 за № 10-р, копія якого додана до позову, вул. Чапаєва перейменована на вул. Козацька, вулиця Леніна на вулицю Мира. Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів» Петропавлівський район ліквідовано і утворено Синельниківський район у складі, в тому числі, Миколаївської територіальної громади, до якої входить с. Дмитрівка. Позивач разом зі своєю сім`єю: дружиною [PERSON] , 1970 року народження, та сином [PERSON] , 2004 року народження, проживають окремо у житловому будинку, позначеному літерою «В» у вказаному технічному паспорті і розташованому на одному подвір`ї з будинком «А» та за однією адресою, мають спільний побут, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, спільні права та обов`язки. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, проживають в окремому будинку «А», який має окремий вхід, не ведуть з позивачем спільне господарство, не мають спільного побуту, мають різний сімейний бюджет, що підтверджується актом проведення перевірки факту проживання від 21.07.2022p., складеним депутатом Миколаївської сільської ради Загній Інною Миколаївною у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] і показами останньої в судовому засіданні. Місце проживання позивача, його дружини та сина у належному позивачу будинку зареєстроване, відповідачів - не зареєстроване, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.07.2022 за № 265. Місце проживання відповідачів, як вбачається із відповіді виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 01.08.2022 за № 72 на запит суду, зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Ця обставина прямо вказує на те, що відповідачі забезпечені іншим житлом. Позивач має намір у вказаному житловому будинку «А», де проживають відповідачі, розпочати капітальний ремонт стелі, стін, даху, підлоги, щоб надалі забезпечити окремим житлом свого сина, якому 24 вересня 2022 року виповнилося 18 років. Позивач листом від 22.07.2022 повідомив відповідачів про необхідність виселитися з належного йому житлового будинку, забрати всі свої речі та повернути йому ключі від дверей. Вказаний лист направлено з описом вкладення та згідно з відомостями на сайті «Укрпошти» вручено 06.08.2022 відповідачам. Однак відповідачі станом на день ухвалення цього судового рішення з будинку позивача не виселилися. Відповідачі до цього часу продовжують без достатньої правової підстави проживати у вказаному житловому будинку позивача, у добровільному порядку не бажають виселятися, до житлового будинку нікого не впускають, що унеможливлює доступ до будинку власника. Крім того, відповідач 1 без дозволу позивача пустила проживати у вказаному будинку свого співмешканця. З цих підстав відповідачі постійно вчиняють сварки з позивачем та його дружиною, що спричиняє постійні незручності позивачеві та членам його сім`ї. З метою уникнення конфліктних ситуацій з відповідачами, позивач та члени його сім`ї уникають користуватися центральним входом до їхнього будинку, який позначений на плані будинку у техпаспорті літерою «в», і були змушені зробити інший вхід до свого будинку зі зворотного боку, що обмежує їх право на користування своєю власністю. Правовідносини між сторонами врегульовані нормами цивільного, сімейного та житлового права. За нормою ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Приписами ст.ст. 379, 380 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічні норми містяться і у статті 150 Житлового кодексу (далі - ЖК) України. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Нормою ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з приписами частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, однак визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постановах: від 31.03.2020 у справі N9 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19); від 23.04.2020 у справі № 686/8440/16-ц (провадження № 61 -15699св19). Крім того, у вказаних постановах Верховний Суд зазначив, що власник будинку має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, усунення порушень його права власності на спірний житловий будинок шляхом виселення. Згідно з частиною четвертою ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права. за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. У п. 44 рішення ЄСПЛ «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine» (заява № 30856/03 від 02.12.2010) зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom», заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене раніше, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. серед багатьох інших джерел рішення від 9 жовтня 2007p. у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia», заява № 7205/02, пункти 60-63); рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009р. у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia», заява № 28261/06, пункти 21-23); та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia», заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy», заява № 33202/96, п. 110). В той же час ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає права власника майна: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (п. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач є власником житлового будинку, в якому проживають відповідачі. Між сторонами спору не існує ніяких договірних або передбачених законодавством позадоговірних зобов`язань, які б надавали право відповідачам безстроково користуватися майном позивача у вигляді цього житлового будинку, в тому числі, передбачених главою 59 ЦК України «Найм (оренда) житла». З 06.08.2022, тобто дня отримання вимоги позивача про виселення, відповідачі без будь-яких правових підстав користуються належним позивачу житловим будинком і він як власник вправі вимагати усунення перешкод в користуванні цим будинком шляхом виселення відповідачів. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Відповідачі повинні були усвідомлювати, що вони не мають документів (договору найму, ордеру тощо), які б могли підтверджувати їх право користування житловим будинком, позивач пропонував відповідачам звільнити його. За таких обставин втручання у право відповідачів, які без достатньої правової підстави продовжують користуватись спірним будинком, не може вважатись непропорційним по відношенню до необхідності захисту прав власника будинку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, а відповідачі не є колишніми або теперішніми власниками цього житлового будинку або його частини, або членами сім`ї власника будинку за адресою: [ADDRESS] ; відповідачі без будь-яких правових підстав користуються нерухомим майном у вигляді житлового будинку, належного позивачу, мають інше зареєстроване місце проживання, тому є всі передбачені законом підстави для задоволення позову. Враховуючи, що позов задоволено повністю, судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн, що документально підтверджені платіжним дорученням, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного, статті 1 Першого Протоколу, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 150 ЖК УРСР та

Outcome: approved