Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] (позивач 1) та [PERSON] (позивач 2) звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] (відповідач), про розірвання договору про надання туристичних послуг та стягнення грошових коштів, в якому просили суд: розірвати договір про надання туристичних послуг, стягнути з відповідача на користь позивача 1 грошові кошти у розмірі 30000,00 грн., а на користь позивача 2 грошові кошти у розмірі 14800,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 04.12.2021р. між позивачами та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір про надання туристичних послуг №45801. Відповідно до п. 1.2. Договору його предметом є круїз лайнером Costa Firenze, який мав тривати з 28.01.2022 по 04.02.2022р. Позивачами була сплачена повна вартість послуг, яка складала 44783,00 грн. 21.01.2022 від Costa Firenze надійшло повідомлення про його анулювання у зв`язку із пандемією. У зв`язку з тим, що позивачам не були повернуті сплачені грошові кошти, вони звернулися до суду з цим позовом. 30.01.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 17.02.2023 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 13.07.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти нього. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 04.12.2021р. між позивачами та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір про надання туристичних послуг №45801 (далі - Договір). Відповідно до п. 1.2. Договору його предметом є круїз лайнером Costa Firenze, який мав тривати з 28.01.2022 по 04.02.2022р. Позивачами була сплачена повна вартість послуг, яка складала 44783,00 грн. Відповідно до п.1.5. Договору він за своїм змістом є змішаним у відповідності зі ст.628 ЦК України і містить в собі зобов`язання договору про надання послуг та договору доручення. Відповідно до п. 1.6. Договору турагент (відповідач) виступає в якості посередника між туристом, з одного боку, і туроператором, транспортними, страховими компаніями, готелями та іншими підприємствами, установами, що забезпечують туристичні послуги, з іншого боку. 04.12.2021 відповідач (турагент) на підставі Агентського договору №402-Б від 01.02.2021 здійснив замовлення у туристичного оператора ТОВ «Букінг Про» туристичного продукту, а саме: круїзу на лайнері Costa Firenze на період з 28.01.2022 по 04.02.2022р. та сплатив туроператору грошові кошти у розмірі 26610,00 грн. Також відповідач здійснив замовлення послуг перевезення та 06.12.2021р., придбав авіаквитки та сплатив 15528,00 грн., виконавши тим самим умови Договору про надання туристичних послуг. 21.01.2022 туроператор ТОВ «Букінг Про» повідомив відповідача про те, що тур, який був замовлений на користь позивачів не відбудеться у зв`язку з його ануляцією партнером ТОВ «Букінг Про» - Costa Cruise - у зв`язку із пандемією. Позивачі також отримали повідомлення про анулювання круїзу лайнером Costa Firenze. Відповідно до ст.5 Закону України «Про туризм» туристичні оператори (далі - туроператори) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти (далі - турагенти) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб`єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. Відповідно до п.2.1. Агентського договору №402-Б від 01.02.2021, укладеного між відповідачем та ТОВ «Букінг Про» (туроператором), відповідач (тур агент) зобов`язується за винагороду надати послуги туроператору в реалізації тур продукту туристу (замовнику) шляхом укладання договорів про надання туристичних послуг від імені, в інтересах та під контролем туроператора. Відповідно до Постанови Верховного суду у справі №569/16256/19 від 27.01.2021 «оскільки відповідно до частини першої статті 296, частини першої статті 297 ГК України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок, то ФОП [PERSON] діючи від імені та в інтересах відповідача - ТОВ «Тревел Профешнл Груп» та укладаючи договір про надання туристичних послуг від 06 червня 2018 року № TR27011222, створила відповідні права та обов`язки для відповідача. Такий висновок підтверджується і прямим зазначенням про це у частині першій статті 20 Закону України «Про туризм», відповідно до якої за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. Таким чином, правовідносини з надання туристичних послуг виникають безпосередньо між замовником (туристом) і виконавцем (туроператором) незалежно від того, чи укладався такий договір безпосередньо з туроператором або через посередників.… За змістом частин першої, другої, десятої, дванадцятої статті 20, частини другої статті 30, частин першої, другої статті 32, частини першої статті 33 Закону України від 15 вересня 1995 року «Про туризм», частини четвертої статті 10 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів», статей 610, 611, частини п`ятої статті 653, частини першої статті 901 ЦК Українимайнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків. Отже, відповідальність за порушення істотних умов договору не може нести інший суб`єкт туристичної діяльності з надання туристичних послуг, ніж туроператор, яким у цій справі є ТОВ «Тревел Профешнл Груп». Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки, відповідач, уклавши договір про надання туристичних послуг № 45801 від 04.12.2021р. діяла від імені та за дорученням туроператора та інших компаній, які безпосередньо надають послуги та не може нести відповідальність за порушення істотних умов договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed