Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

У червні 2023 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрівської селищної ради в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якому вказував, що відповідачка є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] були внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. У 2017 році родина [PERSON] нетривалий час перебувала під соціальним супроводом у зв`язку зі складними обставинами життя. Проте з 2018 року відповідачка, ведучи аморальний та бродяжний спосіб життя, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема: не піклується про здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток доньки, не створила для неї належних житлово-побутових умов, не цікавиться обставинами її життя, не здійснює її виховання, не утримує [PERSON] матеріально. Рішенням виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району від 16 січня 2019 року №01 вирішено негайно відібрати малолітню [PERSON] від матері [PERSON] . Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року у справі №473/353/19 за позовом Органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району малолітню [PERSON] відібрано від матері [PERSON] . Цим же рішенням з відповідачки на утримання дитини стягнуто аліменти у розмірі частини всіх видів її заробітку (доходу). У зв`язку з цим рішеннями виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району від 26 червня 2019 року №№46, 47 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано на повне державне утримання до Миколаївського обласного будинку дитини Миколаївської обласної ради. Проте постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 липня 2019 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року у справі №473/353/19 було скасовано, а у задоволенні вимог Органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району відмовлено. Водночас, згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 листопада 2018 року [PERSON] була засуджена за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 01 рік 06 місяців з іспитовим строком на 01 рік. Ухвалою слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2019 року відносно [PERSON] , як підозрюваної у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2019 року [PERSON] була засуджена за ч. 3 ст. 185 КК України (з урахуванням ч. 1 ст. 71 КК України) до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 03 роки 02 місяці. У зв`язку з цим рішеннями виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району від 27 березня 2020 року №№27, 28 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано на повне державне утримання до Миколаївського обласного будинку дитини Миколаївської обласної ради. Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 15 грудня 2021 року №442 над малолітньою [PERSON] встановлено опіку. Опікуном малолітньої призначено [PERSON] . Разом з тим, 25 травня 2021 року [PERSON] була звільнена умовно-достроково з місць позбавлення волі. Проте з моменту звільнення відповідачка не підтримує жодних зв`язків з дитиною, не намагається вчинити жодних дій для встановлення з нею контакту, не проявляє жодної турботи про доньку. Враховуючи вказані обставини, позивач просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] . В судовому засіданні представниця позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, причину неявки суду не повідомила. Представниця третьої особи без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на наявність передбачених законом підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення представниці позивача [PERSON] , представниці третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідачка є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Відомості про батька [PERSON] були внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері (а.с. 15). У 2017 році родина [PERSON] нетривалий час (з квітня по травень) перебувала під соціальним супроводом у зв`язку зі складними обставинами життя. Проте з 2018 року відповідачка, ведучи аморальний та бродяжний спосіб життя, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема: не піклується про здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток доньки, не створила для неї належних житлово-побутових умов, не цікавиться обставинами її життя, не здійснює її виховання, не утримує [PERSON] матеріально, що підтверджується письмовими матеріалами справи (а.с. 17, 18, 19, 21, 22, 23-26, 75). Рішенням виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району від 16 січня 2019 року №01 вирішено негайно відібрати малолітню [PERSON] від матері [PERSON] (а.с. 31). Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року у справі №473/353/19 за позовом Органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району малолітню [PERSON] відібрано від матері [PERSON] . Цим же рішенням з відповідачки на утримання дитини стягнуто аліменти у розмірі частини всіх видів її заробітку (доходу) (а.с. 36-39). У зв`язку з цим рішеннями виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району від 26 червня 2019 року №№46, 47 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано на повне державне утримання до Миколаївського обласного будинку дитини Миколаївської обласної ради (а.с. 34, 35). Проте постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 липня 2019 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року у справі №473/353/19 було скасовано, а у задоволенні вимог Органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району відмовлено (а.с. 45-53). Водночас, згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 листопада 2018 року [PERSON] була засуджена за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 01 рік 06 місяців з іспитовим строком на 01 рік. Ухвалою слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2019 року відносно [PERSON] , як підозрюваної у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 54-57). Згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2019 року [PERSON] була засуджена за ч. 3 ст. 185 КК України (з урахуванням ч. 1 ст. 71 КК України) до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 03 роки 02 місяці (а.с. 40-44). У зв`язку з цим рішеннями виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району від 27 березня 2020 року №№27, 28 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано на повне державне утримання до Миколаївського обласного будинку дитини Миколаївської обласної ради (а.с. 58, 59). Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 15 грудня 2021 року №442 над малолітньою [PERSON] встановлено опіку. Опікуном малолітньої призначено [PERSON] (а.с. 61) Разом з тим, 25 травня 2021 року [PERSON] була звільнена умовно-достроково з місць позбавлення волі (а.с. 74). Проте з пояснень представниці позивача [PERSON] , представниці третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , показань свідка [PERSON] , копії довідки Служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року №1080 (а.с. 121) вбачається, що з моменту звільнення з місць позбавлення волі відповідачка не підтримує жодних зв`язків з дитиною, не намагається вчинити жодних дій для встановлення з нею контакту, не проявляє жодної турботи про доньку. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору не з`ясовував думку малолітньої [PERSON] щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки остання за своїм віком та рівнем розвитку не може її висловити. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини (доведене належними доказами ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо доньки, неможливість повернення останньої до явно неблагополучної сім`ї), приймаючи до уваги письмовий висновок Органу опіки та піклування виконкому Олександрівської селищної ради (а.с. 77), суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останньої. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. За встановленого, малолітню [PERSON] слід передати на опікування органу опіки та піклування. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Outcome: approved