Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з пропозицією укласти договір купівлі-продажу валюти доларів США за гривні. Запропонований позивачем проект договору відповідачем не підписаний. На думку позивача відповідачем порушено його права на свободу договору; на заборону дискримінації; на гідність; на стабільну грошову одиницю гривню. Посилаючись на викладене, позивач просив суд: визначити ціну однієї копійки; визнати національну українську гривню стабільними грошима; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» укласти договір та продавати громадянину України [PERSON] долари США за гривні України, за курсом: 1 долар США за 4 гривні. 9 травня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява на підставі ухвали Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року, зазначену позовну заяву залишено без руху з підстав передбачених 185 ЦПК України та надано позивачу строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 31 травня 2023 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 99 Конституції України забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про Національний банк України" та відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє стабільності банківської системи. Однак визначення поняття "стабільність грошової одиниці України" чинне законодавство України не містить, як і не містить певних кількісних та якісних показників такої стабільності. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, має право визначати тимчасові особливості регулювання та нагляду за банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України, у тому числі особливості підтримання ліквідності банків, застосування економічних нормативів, формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями банків, запроваджувати обмеження на їх діяльність, у тому числі обмежувати або забороняти видачу коштів з поточних та вкладних (депозитних) рахунків фізичних та юридичних осіб, а також обмежувати або тимчасово забороняти проведення валютних операцій на території України, зокрема операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про Національний банк України» правління Національного банку приймає рішеннящодо визначення та здійснення валютно-курсової політики, валютного регулювання та управління золотовалютним резервом. В статті 32 Закону України «Про Національний банк України» зазначено, що грошовою одиницею України є гривня, що дорівнює 100 копійкам. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів як засобу платежу забороняються. Офіційне співвідношення між гривнею та золотом або іншими дорогоцінними металами не встановлюється. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Враховуючи викладене, оскільки позов пред`явлено до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», суд приходить до висновку, що позов заявлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Що стосується вимог позивача про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» укласти договір та продавати громадянину України [PERSON] долари США за гривні України Суд установив, що позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з пропозицією укласти договір купівлі-продажу валюти доларів США за гривні. 12 квітня 2022 року АТ КБ «Приватбанк» надана відповідь позивачу, відповідно до якої відповідач відмовляється укладати договір з позивачем, оскільки наданий позивачем договір суперечить вимогам чинного законодавства. Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642 - 643 ЦК України. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору, статті 6, 627 ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини три статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є те, що вони суперечать актам цивільного законодавства. Враховуючи, що наданий позивачем примірник договору не відповідає вимогам чинного Цивільного законодавства відповідачем правомірно було відмовлено в укладанні договору. Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 р. у справі № 761/45721/16-ц зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити». Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем не порушувалось прав позивача, а отже у задоволенні позову слід відмовити. Згідно пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрат покладаються на позивача, оскільки в позові відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed