Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] через систему «Електронний суд» в особі представника звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів), відповідно до якої просив стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (ЄДРПОУ 14360080) на користь [PERSON] 288 248,90 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що 11.03.2021 року між позивачем та відповідачем АТ «Акцент-Банк» було підписано договір про надання послуги з фінансового лізингу №АРТЕ000000000127321АЯВА у вигляді заяви про надання послуги з фінансового лізингу відповідно до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», що розміщений на офіційному веб-сайті Лізингодавця www.a-bank.com.ua. За цим договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в лізинг автомобіль згідно Специфікації у Додатку №1, строк лізингу 60 місяців. Сторонами погоджено графік та суми платежів. Авансовий платіж становив 68 000,00 грн. та щомісячний платіж становить 8640 грн. На виконання умов договору відповідач АТ «Акцент Банк» передав Позивачу автомобіль Volkswagen Passat, № кузова [NUMBER] , 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] . Загальна сума сплачених платежів становить 288 248,90 грн. На момент подання позову предмет лізингу знаходиться у позивача. Договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами фізична а юридична особа, всупереч положень ст.799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним. Також аналіз змісту спірного договору лізингу від 11.03.2021 р., укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків щодо передачі предмету лізингу та передачі цієї речі належної якості, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця. Украдений договір із АТ «Акцент-Банк» не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: ст.18 (його умови не несправедливими), ст.19 (застосована нечесна підприємницька діяльність). Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Протоколом автоматизованого\~розподілу судової\~справи між\~суддями від\~02\~травня 2023\~року,\~головуючим суддею\~у розгляді\~вказаної позовної\~заяви визначено\~суддю Слюсар\~Л.П.\~ухвалою якої\~від 05 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 23.05.2023 року від представника відповідача АТ «Акцент-Банк» надійшов відзив на позовну заяву. В якій вказали на те, що відповідач уважно ознайомився з позовною заявою вважає її безпідставною, необґрунтованою. Викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності, не підтверджені доказами, а тому позовна заяв не підлягає задоволенню. Вважають, що оскільки приписи ст.809-1 ЦК України скасовують цивільну відповідальність відповідача щодо повернення сплачених лізингових платежів, у разі встановлення лізингу недійсним, то ст.809-1 ЦК України має зворотню дію в часі та має бути застосована судом у даній справі. Зазначили, що предмет лізингу знаходиться у позивача, отже він надалі продовжує користуватися не сплачуючи при цьому лізингові платежі та одночасно звертається до суду позовом про повернення сплачених коштів, що безумовно свідчить про недобросовісну поведінку позивача. Вказали, що оскільки позивач не звертався до відповідача АТ «Акцент-Банк» з жодними заявами, щодо розірвання договору через його нікчемність, повернення сплачених коштів, тощо. Проте замість вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом. Жодних доказів на підтвердження порушення прав чи законних інтересів позивач не надає, що свідчить про відсутність предмету спору. Просили відмовити в позові. 25.05.2023 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Вказав, що по суті відзиву АТ «Акцент-Банк» заперечує позов і просить відмовити. Відповідач вказує про неможливість стягнення лізингових платежів з посиланням на ст.809-1 ЦК України. Відповідач припускає, що автомобіль втрачено чи знаходиться у незадовільному стані. Також відповідач вважає, що договір не є нікчемним, оскільки у цивільному законодавстві відсутня норма щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи та вказує що відсутній предмет спору між сторонами. Звернули увагу суду на те що 13.06.2021 р. набув чинності Закон №1201-ІХ в якому вказано про відсутність обов`язку щодо нотаріально посвідчення договору фінансового лізингу з фізичною особою, а лише на вимогу однієї із сторін. Щодо, як зазначає представник відповідача відсутності предмету позову, вказав, що такі твердження не відповідають дійсності. Позивач [PERSON] укладаючи договір фінансового лізингу мав на меті набути у власність предмет лізингу автомобіль, проте на підставі підписаних із лізингодавцем документів позивач не зможе набути предмет лізингу у власність у зв`язку із його нікчемністю, так документи не відповідають вимогам чинного законодавств, підписані ксерокопії документів не можуть бути підставою перереєстрації авто, законодавством визначено підстави державної реєстрації транспортних засобів, так для реєстрації права власності на предмет лізингу у відповідності до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 р. №1388 (у редакції постанови КМ України від 29 грудня 2009 р. №1371) є оформлений в установленому порядку договір фінансового лізингу. Вказав, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонам договору фізична і юридична особа всупереч положень ст.799 ЦК не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст.220 цього Кодексу є нікчемним. Звернув увагу на те, що Закон України від 04 лютого 2021 року №1201-ІХ не може застосовуватись до відносин, які виникли до набрання ним чинності. Вважають незаконною вимогу щодо необхідності залишення лізингодавцю плати за користування предметом лізингу, оскільки це суперечить діючому законодавству. 09.10.2023 року через систему електронний суд надійшла заява про збільшення позовних вимог, яка була прийнята судом. У зв`язку з перерахуванням позивачем 14.08.2023 року відповідачу 60490 грн., позивач просив суд стягнути із відповідача 348 738,90 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з наведених в позові, заяві про збільшення позовних вимог та відповіді на відзив підстав та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача АТ «Акцент-Банк» в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача з неведених в відзиві підстав. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 березня 2021 року між АТ «Акцент-Банк» (Лізингодавець) і [PERSON] (Лізингоотримувач) укладено договір про надання послуг з фінансового лізингу № АРТЕ0000000001273213АЯВА, відповідно до умов якого АТ "Акцент-Банк" передає лізингоотримувачу в лізинг, автомобіль, згідно Специфікації, Volkswagen Passat, № кузова [NUMBER] , 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] (п. 1.1.1 Договору). Строк лізингу 60 місяців з моменту підписання Додатку 2 (графік лізингових платежів) (п.1.1.2 Договору). Період сплати з 20 по 25 число кожного місяця. Після прийняття Лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу Лізингоодержувач вносить аванс в розмірі 68000 грн. (п.1.1.7 Договору). Щомісяця в Період сплати Лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 8640 грн. (п. 1.2 Договору) . Згідно Договору та додатку №2 до Договору Позивачем з 12 березня 2021 року по жовтень 2023 року сплачено АТ «Акцент-Банк» 348 738,90 грн., що підтверджується випискою/особовий рахунок АТ «Акцент-Банк» з12.03.2021 по 05.10.2023 р. Спірні правовідносини врегульовані положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг»,\~Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно із ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу\~України з урахуванням особливостей, встановлених законами України з питань регулювання діяльності з надання фінансових послуг, цим Законом та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами. Відповідно до частини другої ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України. За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦПК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 809-1 ЦК України, у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78\~ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що між сторонами відсутній предмет спору оскільки позивач продовжує користуватися автомобілем та сплачує щомісячні платежі. Оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] \~укладаючи договір\~фінансового лізингу\~мав на\~меті набути\~у власність\~предмет лізингу\~автомобіль, однак укладений Договір про надання послуг з фінансового лізингу та ксерокопії документів не можуть бути підставою перереєстрації авто, так законодавством визначено підстави державної реєстрації транспортних засобів, так для реєстрації права власності на предмет лізингу у відповідності до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 р. №1388 (у редакції постанови КМ України від 29 грудня 2009 р. №1371) є оформлений в установленому порядку договір фінансового лізингу. Отже, враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги що Договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична та юридична особа, який всупереч положенням ст.799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому в силу положень ст.220 ЦК України ж нікчемним. Оскільки у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного між ними Договору про надання послуг з фінансового лізингу № АРТЕ0000000001273213АЯВА від 11.03.2011 року договір є нікчемним, що дає підстави для застосування ст.216 ЦК України Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню на користь на держави судові витрати по справі в розмірі 3487 грн. 39 коп.

Outcome: approved