Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

В червні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нежитлову будівлю в порядку спадкування, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на нежитлову будівлю, яка розташовано по [ADDRESS] та складається з будівлі-кафе літера «А» загальною площею 324,50 кв.м.. вбиральні літера «Г», альтанки літера «Е», альтанки літера «Ж», альтанки літера «З», огорожі № 1-5, замощення ІІІ. Вона своєчасно прийняла спадщину як спадкоємець по закону 1 черги, звернувшись до нотаріальної контори із відповідною заявою, внаслідок чого нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом НАН № 633386, в якому було зазначено, що відповідно до відомостей, викладених у довідці про технічний стан нерухомого майна № 147 від 12 червня 2013 року, виданій Новоселицьким КБТІ, розділ «Примітка»: внаслідок переобладнання та добудови змінилась загальна площа квартири з 94,10 кв.м. на 324,50 кв.м.; приміщення 2-1 пл. 54,63 кв.м, 2-2 площею 92.70 кв.м., 2-5 площею 8,50 кв.м.; 2-6 площею 9,90 кв.м.; 2-7 площею 22,70 кв. м., 2-8 площею 1,40 кв. м., 2-9 площею 1,40 кв.м., 2-10 площею 6,90 кв. м., 2-13 площею 7,30 кв. м., 2-14 площею 7,00 кв.м., 2-15 площею 5,90 кв.м., 2-16 площею 2,80 кв. м., 2-17 площею 29,30 кв. м., - самочинно побудовані та переобладнані, підлягають узаконенню згідно чинного законодавства. В той же час, після винесення нотаріусом вказаної постанови були знайдені документи щодо прийняття в експлуатацію вказаного спадкового майна, у зв`язку із чим дане нерухоме майно не являється самочинно побудованим. Оскільки, наразі є необхідним завершити процедуру оформлення спадщини, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на нежитлову будівлю, яка розташовано по [ADDRESS] та складається з будівлі-кафе літера «А» загальною площею 324,50 кв.м.. вбиральні літера «Г», альтанки літера «Е», альтанки літера «Ж», альтанки літера «З», огорожі № 1-5, замощення ІІІ. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав з тих підстав, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав. Так, позивач після смерті свого чоловіка [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала 51/100 частки нежитлової будівлі із спорудами по [ADDRESS] , яке було зареєстровано за нею у Державному реєстрі речових прав. У свідоцтві про право власності на спадкове майно зазначена загальна площа об`єкта 324,5 кв.м., з якої площа нерухомості 240,53 кв.м. побудовано самочинно. Тим самим, свідоцтво про право на спадкове майно видано 51/100 частки нежитлової будівлі, що становить 83,97 кв.м. із загальної площі об`єкта 324,5 кв.м.. В той же час, позивач просить судовим рішенням визнати право власності об`єкта в цілому на площу 324,5 кв.м., з яких фактично свідоцтвом про право власності на спадкове майно за позивачем визнано право власності на площу 83,97 кв.м., яку вона зареєструвала за собою у Державному реєстрі речових прав. Тобто, в цій частині право позивача ніким не порушено, оскільки право власності на вказану частину спадкової нежитлової будівлі вже зареєстровано за позивачем. Що стосується іншої частини нежитлової будівлі площею 240,53 кв.м., яку нотаріус зазначила як самочинне будівництво, а позивач вважає її належним чином узаконеним спадкодавцем, то відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва на спадщину в цій частині, тому фактично позивач не довела, що її права на час звернення до суду були порушені або невизнані. Окрім цього, позивач як спадкоємець самочинного будівництва може успадкувати тільки будівельні матеріали та обладнання, які були використані для самочинного будівництва, а оскільки спадкодавець не отримав правовстановлюючого документу на самочинне будівництво, який не був зданий в експлуатації належним чином без оформленої декларації про здачу в експлуатацію, то спадкоємець успадковує права та обов`язки забудовника - спадкодавця. За вказаних обставин, просив відмовити у позові за безпідставністю. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Одночасно, представник позивача пояснив, що власником земельної ділянки під спадковою нежитловою будівлею, яка розташовано по [ADDRESS] , є [PERSON] , а сама будівля будувалася з дозволу останнього. Представник відповідача просив відмовити в позові у зв`язку із неправильним обраним позивачем способом захисту своїх прав. Крім того, на його думку позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки власником земельної ділянки під спадковою нежитловою будівлею по [ADDRESS] , є [PERSON] , тобто саме він потенційно формально може претендувати на вказане нерухоме майно, яке розташовано на його земельній ділянці. В той же час, сільською радою ніяким чином права та інтереси позивача не були порушені, навпаки сьогоднішня правова невизначеність стала можливим внаслідок порушення спадкодавцем чинного законодавства на час самочинного будівництва ним спірного об`єкта нерухомості. Суд, з`ясувавши правові позиції сторін та обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 23 травня 1997 року [PERSON] придбав у ОВКП «Побут» 51/100 частини будинку побуту, який був розташований по [ADDRESS] . Загальна площа 51/100 частини становило 94,10 кв.м. (п. 1 договору купівлі-продажу). При житті [PERSON] на підставі наданого дозволу рішенням виконавчого комітету Рідківської сільської ради Новоселицького району № 79 від 12 червня 2002 року, дозволу на виконання будівельних робіт Новоселицької районної інспекції ДАБН № 69/02 від 05 липня 2022 року та затвердженої проектної документації, провів будівництво добудованого залу до кафе, яке було розташовано по [ADDRESS] , що підтверджується робочим проектом на вказане будівництво. Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта від 22 лютого 2007 року, затвердженого розпорядженням голови Новоселицької РДА Чернівецької області № 183-р від 21 березня 2007 року, було прийнято в експлуатацію кафе з прибудованим залом по [ADDRESS] . Згідно даного акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта від 22 лютого 2007 року, загальна площа кафе з прибудованим залом по [ADDRESS] становило 266,7 кв.м., в тому числі пускового комплексу 94,10 кв.м.. Загальна площа об`єкта за архітектурно-технічним паспортом становило 278,6 кв.м. [INFO] [PERSON] помер. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняла як спадкоємець по закону 1 черги його дружина [PERSON] , звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] .. Протягом даного ж терміну інші спадкоємці по закону 1 черги - доньки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь спадкоємця [PERSON] .. В ході оформлення спадкових прав позивача на успадковане нею майно після смерті [PERSON] , Новоселицьким КБТІ було проведено технічну інвентаризацію кафе з прибудованим залом по [ADDRESS] , за наслідками якої була складена довідка № 147 від 12 червня 2013 року. Відповідно до відомостей, викладених у довідці про технічний стан нерухомого майна № 147 від 12 червня 2013 року, виданій Новоселицьким комунальним бюро технічної інвентаризації Чернівецької області, розділ «Примітка»: внаслідок переобладнання та добудови змінилась загальна площа квартири з 94,10 кв. м. на 324,50 кв.м.; приміщення 2-1 пл. 54,63 кв.м, 2-2 площею 92.70 кв.м., 2-5 площею 8,50 кв.м.; 2-6 площею 9,90 кв.м.; 2-7 площею 22,70 кв. м., 2-8 площею 1,40 кв. м., 2-9 площею 1,40 кв.м., 2-10 площею 6,90 кв. м., 2-13 площею 7,30 кв. м., 2-14 площею 7,00 кв.м., 2-15 площею 5,90 кв.м., 2-16 площею 2,80 кв. м., 2-17 площею 29,30 кв. м., - самочинно побудовані та переобладнані, підлягають узаконенню згідно чинного законодавства. Загальна площа спірного об`єкта нерухомості в 324,50 кв.м. також підтверджується наявною у справі завіреною копією технічного паспорту вказаної нежитлової будівлі - кафе. Таким чином, Новоселицьким комунальним бюро технічної інвентаризації було встановлено факт самочинної побудови та переобладнання кафе з прибудованим залом по [ADDRESS] , що було відображено в довідці про технічний стан нерухомого майна № 147 від 12 червня 2013 року. Більш того, відповідно до акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта від 22 лютого 2007 року, загальна площа кафе з прибудованим залом становило 266,7 кв.м., в тому числі пускового комплексу 94,10 кв.м., а згідно довідки Новоселицького КБТІ про технічний стан нерухомого майна № 147 від 12 червня 2013 року та технічного паспорту на вказану нежитлову будівлю площа об`єкта внаслідок переобладнання та добудови змінилась та склала 324,50 кв.м., тобто мало місце самовільне перебудова та переобладнання нежитлової будівлі до загальної площі 324,50 кв.м. без відповідного дозволу та затвердженої проектної документації. В послідуючому, 30 червня 2015 року приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Бежан Д.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі НАН № 633386, яким за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] було визнано право власної на 51/100 часток нежитлової будівлі (кафе) з належними до неї побутовими спорудами, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаному свідоцтві зазначено, що на земельній ділянці розташовано: будівля кафе літ. А, цегляна, загальною площею 324,50 кв.м.; вбиральня літ. Г, цегляна; вбиральня літ. Д, цегляна; альтанка літ. Е, дерев`яна; альтанка літ. Ж, дерев`яна; альтанка літ. З, кам`яна; огорожа № 1-5, коване железо, кам`яна; замощення III, цементна плитка. Відповідно до відомостей, викладених у довідці про технічний стан нерухомого майна № 147 від 12 червня 2013 року, виданій Новоселицьким комунальним бюро технічної інвентаризації Чернівецької області, розділ «Примітка»: внаслідок переобладнання та добудови змінилась загальна площа квартири з 94,10 кв. м. на 324,50 кв.м.; приміщення 2-1 пл. 54,63 кв.м, 2-2 площею 92.70 кв.м., 2-5 площею 8,50 кв.м.; 2-6 площею 9,90 кв.м.; 2-7 площею 22,70 кв. м., 2-8 площею 1,40 кв. м., 2-9 площею 1,40 кв.м., 2-10 площею 6,90 кв. м., 2-13 площею 7,30 кв. м., 2-14 площею 7,00 кв.м., 2-15 площею 5,90 кв.м., 2-16 площею 2,80 кв. м., 2-17 площею 29,30 кв. м., - самочинно побудовані та переобладнані, підлягають узаконенню згідно чинного законодавства, окрім приміщення 2-3 площею 13,30 кв. м., 2-4 площею 12,80 кв. м., 2-6 площею 9,90 кв.м., 2-11 площею 20.70 кв.м., 2-12 площею 20,40 кв. м., х/г частка приміщення V площею 6,80 кв. м, що відповідно до договору купівлі-продажу складає 51/100. Будівлі літ. «Д», «Е», «З» не є самочинно побудованими відповідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомо майна. Приміщення 2-1 пл. 54,63 кв.м, 2-2 площею 92,70 кв.м., 2-5 площею 8,50, 2-7 площею 22,70 кв. м., 2-8 площею 1,40 кв. м., 2-9 площею 1,40 кв.м., площею 6,90 кв. м., 2-13 площею 7,30 кв. м., 2-14 площею 7,00 кв.м., 2-15 площею 5,90 кв.м., 2-16 площею 2,80 кв. м., 2-17 площею 29,30 кв. м. у свідоцтво про право на спадщину за законом не включено. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 50210337 від 18 грудня 2015 року вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 51/100 частини нежитлової будівлі (кафе), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа об`єкта нерухомості 324,5 кв.м., з яких площа самочинно збудованого складає 240,53 кв.м.. У вказаному витяту з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначені додаткові відомості, а саме, що «Примітка»: внаслідок переобладнання та добудови змінилась загальна площа квартири з 94,10 кв. м. на 324,50 кв.м.; приміщення 2-1 пл. 54,63 кв.м, 2-2 площею 92.70 кв.м., 2-5 площею 8,50 кв.м.; 2-6 площею 9,90 кв.м.; 2-7 площею 22,70 кв. м., 2-8 площею 1,40 кв. м., 2-9 площею 1,40 кв.м., 2-10 площею 6,90 кв. м., 2-13 площею 7,30 кв. м., 2-14 площею 7,00 кв.м., 2-15 площею 5,90 кв.м., 2-16 площею 2,80 кв. м., 2-17 площею 29,30 кв. м., - самочинно побудовані та переобладнані, підлягають узаконенню згідно чинного законодавства. Рішенням Магальської сільської ради № 61-16/19 від 23 квітня 2019 року було упорядковано адресну частину вказаної нежитлової будівлі, яка розташована в с. Рідківці, саме з [ADDRESS] на [ADDRESS] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 349576333 від 09 жовтня 2023 року вбачається, що власником земельної ділянки під кадастровим номером 7323086300:01:009:0053, площею 0,0432 га, із цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, яка знаходиться по [ADDRESS] є [PERSON] .. Тобто, власником земельної ділянки, на якій знаходиться спірний об`єкт нерухомості по [ADDRESS] , є інша особа, а саме [PERSON] .. За вказаних обставин, посилання представника позивача на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 39840493 від 30 червня 2015 року, відповідно до якого, позивач є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , як на доказ, який може свідчити про задоволення позову суд вважає безпідставним, оскільки дана земельна ділянка розташована по іншій адресі, спірний об`єкт нерухомості на неї не розташований, а тому даний витяг не є належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки він не містить інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з того, що внаслідок переобладнання та добудови змінилась загальна площа спірної нежитлової будівлі - кафе по [ADDRESS] з 94,10 кв.м. на 324,50 кв.м., а також те, що будівництво вказаної добудови проводилось на земельній ділянці, яка не була виділена спадкодавцю [PERSON] для цієї мети, оскільки вона належить [PERSON] , суд погоджується із доводами відповідача, що вказане будівництво є самочинним, що було відображено у довідці Новоселицького КБТІ про технічний стан нерухомого майна № 147 від 12 червня 2013 року. Так, згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. За змістом ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Згідно роз`яснень, що містяться у пункті 7 «Про судову практику в справах про спадкування» якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК). Зважаючи, що відповідно до довідки Новоселицького КБТІ про технічний стан нерухомого майна № 147 від 12 червня 2013 року внаслідок переобладнання та добудови змінилась загальна площа спірної нежитлової будівлі - кафе по [ADDRESS] з 94,10 кв.м. на 324,50 кв.м., та приміщення 2-1 пл. 54,63 кв.м, 2-2 площею 92.70 кв.м., 2-5 площею 8,50 кв.м.; 2-6 площею 9,90 кв.м.; 2-7 площею 22,70 кв. м., 2-8 площею 1,40 кв. м., 2-9 площею 1,40 кв.м., 2-10 площею 6,90 кв. м., 2-13 площею 7,30 кв. м., 2-14 площею 7,00 кв.м., 2-15 площею 5,90 кв.м., 2-16 площею 2,80 кв. м., 2-17 площею 29,30 кв. м., - самочинно побудовані та переобладнані, а тому підлягають узаконенню згідно чинного законодавства, то на вказане майно до позивача як до спадкоємця переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, у зв`язку із чим у визнанні права власності на них слід відмовити. Крім цього, позивач просила визнати судовим рішенням за нею порядку спадкування право власності на частину спадщини, яка охоплена свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 червня 2015 року та зареєстровано за нею відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 50210337 від 18 грудня 2015 року, а саме на приміщення 2-3 площею 13,30 кв. м., 2-4 площею 12,80 кв. м., 2-6 площею 9,90 кв.м., 2-11 площею 20.70 кв.м., 2-12 площею 20,40 кв. м., х/г частка приміщення V площею 6,80 кв. м, що відповідно до договору купівлі-продажу складає 51/100. Тому, в частині визнання права власності на вказані приміщення із загальної площі будівлі 324,50 кв.м., на які за позивачем вже визнано право власності свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 червня 2015 року, позивач не довела порушення її прав, а тому в цій частині її звернення до суду з позовом є безпідставним. Аналізуючи зміст вказаних правових норм та враховуючи, що власником земельної ділянки під спадковою нежитловою будівлею по [ADDRESS] , є [PERSON] , то саме він в силу ст.ст. 375, 376 ЦК України може претендувати на вказане нерухоме майно, яке розташовано на його земельній ділянці, і тим самим порушувати (оспорити, не визнати) право позивач на дану нежитлову будівлю. Тим самим, позовна заява про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, яке розташовано по [ADDRESS] стосується прав на земельну ділянку під вказаним майном [PERSON] .. Останній в свою чергу не був залучений до участі по справі у передбаченому законом процесуальному порядку та відомості про те, що він є власником земельної ділянки представником позивач були надані суду лише під час розгляду справи в суді по суті. Предметом позову [PERSON] , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення є визнання права власності на нерухоме майно, яке розташовано по [ADDRESS] в порядку спадкування по заповіту після смерті [PERSON] .. Отже, позивач пов`язує захист прав та охоронюваного законного інтересу із правовідносинами з спадкування внаслідок смерті [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За змістом статті 51 ЦПК України належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Відповідно до ст. 49 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача. Пунктом 4 частини 2 статті 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше. Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. На підставі частини другої наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Під час підготовчого судового засідання у даній цивільній справі суду не було повідомлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки під спірним об`єктом нерухомості по [ADDRESS] та клопотання щодо залучення його в якості відповідача по справі не було. Тим самим, позивач своїм правом подати клопотання до закінчення підготовчого провадження щодо заміни неналежного відповідача на належного не скористався. Суд позбавлений можливості щодо самостійного залучення відповідачів по справі за відсутності відповідного клопотання від позивача. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Таким чином, пред`явлений [PERSON] до суду позов стосується прав та обов`язків третьої особи ( [PERSON] ), а тому він має відповідати за позовом. В той же час, діями або бездіяльністю відповідача у даній справі Магальської сільської ради Чернівецького району права та інтереси позивача не порушені та не оспорені, у зв`язку із чим вона не є належним відповідачем у справі. В даному випадку перед судом ставиться питання щодо визнання за позивачем права на спадщину у виді нерухомості, яка збудована на чужій земельній ділянці, яка належить [PERSON] , який виходячи зі змісту ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 375 ЦК України не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні права власності, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що «визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові. Основні норми спадкового права України систематизовані у Книзі VI ЦК України. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзацах другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач указував на те, що перешкодою для належного оформлення (спадщини) спадкових прав (отримання свідоцтва про право на спадщину) є те, що на час видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 червня 2015 року, зареєстроване в реєстрі НАН № 633386, не було відомо, що актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта від 22 лютого 2007 року було прийнято в експлуатацію кафе з прибудованим залом по [ADDRESS] , а тому вказане майно не було охоплено свідоцтвом про право на спадщину. Разом з тим, вважаючи себе особою, яка прийняла спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, позивач не зазначила про неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальній конторі та обґрунтованої постанови нотаріуса саме про відмову у видачі свідоцтва про права на спадщину на нерухоме майно, яке є предметом судового розгляду, матеріали справи не містять. Таким чином, зверненню позивача до суду з указаним позовом як особи, яка, на її думку, в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, мало передувати вирішення питання щодо отримання нею у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, що у випадку відмови у вчиненні нотаріальної дії - видачі цього свідоцтва, вказувало б на наявність підстав для вирішення питання про порушення або невизнання його права у судовому порядку. Отже, за відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про права на спадщину, вирішення цього спору в судовому порядку є неможливим. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд при вирішенні тотожних правовідносин у своїй постанові від 05 червня 2019 року, справа № 554/3192/16-ц, провадження № 61-10720св18. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя, а в рішенні Європейського суду у справі "Проніна проти України" наголошується, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. За вищевказаних обставин, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог до відповідача, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 15, 16, 328, 375, 376, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270, 1277 ЦК України, суд

Outcome: dismissed