Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з 04.04.2020 р. він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 03.08.2023 р. він звернувся до керівництва підприємства із заявою у якій просив звільнити його з 15.08.2023 р. за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати. 10.08.2023 р. на підприємстві було видано наказ № 2501/ВК відповідно до якого його, слюсаря з механоскладальних робіт четвертого розряду управління монтажу, налагодження та сервісного обслуговування обладнання звільнено 15.08.2023 р. за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Він не погоджується з таким формулюванням його звільнення, оскільки відповідач останній рік виплачував заробітну плату не регулярно, виплати проводились у частковому еквіваленті від зарплати та за попередні місяці, а деякі періоди взагалі не платилася, внаслідок чого утворилася заборгованість по заробітній платі у сумі 6942 грн. 47 коп. Він в своїй заяві від 03.08.2023 р. просив звільнити його саме 15.08.2023 р. тобто скористався правом яке йому надає саме ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, звільняючи його саме з 15.08.2023 р. відповідачем не заперечувалось порушення законодавства про працю в частині своєчасної виплати заробітної плати. Отже, відповідач фактично визнав та погодився із зазначеною працівником підставою для звільнення, тому саме 15.08.2023 р. відповідач повинен був звільнити його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак відповідачем самостійно було змінено підставу розірвання трудового договору. Просить суд: змінити формулювання причин звільнення та визнати його, слюсаря з механоскладальних робіт четвертого розряду управління монтажу, налагодження та сервісного обслуговування обладнання 15.08.2023 р. за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати з АТ «СМНВО-ІНЖИНІРИНГ»; стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 6942 грн. 47 коп. та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 21698 грн. 82 коп. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Представник відповідача АТ «СМНВО ІНЖИНІРИНГ» у судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 04.04.2020 р. позивач [PERSON] перебував з відповідачем АТ «СМНВО ІНЖИНІРИНГ» у трудових відносинах. 03.08.2023 р. [PERSON] звернувся до АТ «СМНВО ІНЖИНІРИНГ» із заявою про звільнення його з 15.08.2023 р. за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати. 10.08.2023 р. на АТ «СМНВО ІНЖИНІРИНГ» було видано Наказ № 2501/ВК відповідно до якого [PERSON] , слюсаря з механоскладальних робіт четвертого розряду управління монтажу, налагодження та сервісного обслуговування обладнання звільнено 15.08.2023 р. за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. За змістом статті 38 КЗпП працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП». У постанові ВС від 09.11.2021 р. у справі № 712/513/20 вказано, що «при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися». Отже, судова практика прямо вказує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Судом встановлено, що позивач [PERSON] подав заяву про звільнення з підстав неодноразового порушення роботодавцем його прав, зокрема, порушення строків періодичності виплати заробітної плати, невиплати частини заробітної плати. Тобто працівник мав волевиявлення на звільнення саме з підстав, передбачених у ч. 3 ст. 38 КЗпП. Втім, оскільки у разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору з ч. 3 ст. 38 КЗпП\~ на ч. 1 ст. 38 КЗпП. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до відомостей, які містяться у матеріалах справи сума заборгованості по заробітній платі належної до виплати становить 6942 грн. 47 коп. Отже заборгованість у сумі 6942 грн. 47 коп. підлягає стягненню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved