Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що [INFO] померла його та відповідачів по справі мати- [PERSON] , яка на день своєї смерті фактично проживала разом зі ним за адресою: [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем за заповітом, посвідченим секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області Несмирною Л.В. 16.11.2004 року за реєстровим № 167, зареєстрований у Спадковому реєстрі 02.08.2006 року за № 40354132. Під час огляду нотаріусом в тексті вищевказаного заповіту були виявлені підчистки і виправлення в прізвищі заповідача, та в прізвищі кому заповідано, що не застережено підписом посадової особи, яка посвідчувала заповіт, та печаткою Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Крім того, не повністю вказане прізвище, ім`я, по батькові заповідача наявна розбіжність у прізвищі, заповідача та спадкоємця. Постановою нотаріуса від 01.03.2023 року № 28/02-31 [PERSON] було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії. Враховуючи вищевикладене, встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт належності йому заповіту, складеного від імені [PERSON] , посвідчений секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області Несмирною Л.В. 16.11.2004 року та зареєстрований за реєстровим № 16; визнати за ним, як спадкоємцем за заповітом після померлої [INFO] матері [PERSON] , [INFO] : право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5322683400:00:004:0192 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,11 га, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛП № 017414, виданого ім`я [PERSON] на підставі Рішення 12-ї сесії 23 скликання Корсунівської сільської ради від 15.03.2001 року та зареєстрованого за № 366/14 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю; право власності на 1/2 частку житлового будинку ( літ. «А-1») з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня (літ. «Б»), сарай (літ «В»)., погріб (літ. «Г»), вбиральня (літ. «Д»), прибудова (літ. «б»), огорожа (№1), колодязь (№ 2), який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати обґрунтованою постанову нотаріуса про відмову [PERSON] , [PERSON] у вчинення нотаріальної дії та усунути їх від спадщини. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 05.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 35). 25.07.2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов (а.с. 50-51). 14.08.2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідадь на відзив (а.с. 65-66). 28.08.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Стороженко С.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 73-74). Ухвалою суду від 28.08.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 78). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Панченко О.І. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Позивач є рідним сином [PERSON] , проте, у заповіті була здійснена помилка при записі її прізвища. [PERSON] не має статусу пенсіонера, а тому не має права на обов`язкову частку у спадщині, а відповідач [PERSON] не має доказів родинних відносин з померлою. Позивач [PERSON] також позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що мати говорила, що складе заповіт на трьох поровну. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Акрітов К.К. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Стороженко С.В. також просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Заповіт був посвідчений у 2004 році, але, у спадковий реєстр відомості були внесені у 2006 році. Заповіт посвідчений Корсунівською сільською радою, а не за місцем проживання [PERSON] . Померла мала намір залишити заповіт на всіх дітей. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Устатті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до частин другої, третьої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт та при цьому заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить, а кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Так, відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Вказаною нормою встановлено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Особливості посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування регламентувалися статтею 1251 ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5. Згідно з Порядку заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (частина другастатті 1248 ЦК України,стаття 1253 цього Кодексу). Судом встановлено, [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області Несмирною Л.В. 16.11.2004 року за реєстрований за № 167, зареєстрований у Спадковому реєстрі 02.08.2006 року за № 40354132, та яким остання заповідала все належне їй майно своєму синові [PERSON] . Цей заповіт складено зі слів заповідача за допомогою технічних засобів о 08 годині 30 хвилин (а.с. 14). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 13). Після смерті останньої відкрилася спадщина. [PERSON] прийняв спадщину шляхом подачі до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л.В. Крім позивача, з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися [PERSON] та [PERSON] . Проте, постановою нотаріуса від 01.03.2023 року № 28/02-31 [PERSON] було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії у зв`язку з розбіжністю у написанні прізвищ заповідача та спадкоємців, наявними підчистками та виправленнями у заповіті, що не застережено підписом посадової особи, яка посвічувала заповіт та печаткою Виконавчого комітету, крім того, у заповіті повністю не вказане прізвище, ім`я та по батькові заповідача (а.с. 17-18). Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що у 2004 році працювала секретарем Корсунівської сільської ради. Вона посвідчувала заповіт [PERSON] . Волевиявлення останньої під час складення заповіту під сумнів не ставилось. Заповіт померла склала на користь свого сина. При виготовлені заповіту могли бути технічні помилки. Прізвище заповідача вказувалося згідно наданих нею паспортних даних. Умисних дій щодо спотворення волі спадкодавця нею не вчинялося, а тому заповіт може вважатися дійним. На момент складання заповіту у районі нотаріуси працювали. Як посадова особа, вона також мала повноваження на посвідчення заповітів. Також їй відомо, що заповіти повинні бути зареєстровані у спадковому реєстрі у день складання. Заповіт [PERSON] також реєструвався. У 2004 році не було реєстрів, тому цей заповіт не реєструвався у спадковому реєстрі одразу після складання. У 2006 році всі заповіти, які посвідчувалися сільською радою, були зареєстровані у спадковому реєстрі. [PERSON] склала заповіт у Корсунівській сільській раді, оскільки земельний пай розташований на її території, так вона пояснила. Отже, при посвідченні заповіту в повній мірі були дотримані правила, передбаченіст.1247 ЦК України(загальні вимоги до форми заповіту); ст. 1251 ЦК України (посвідчення заповіту уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно із вимогами п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім того, відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як вбачається із заповіту від 16.11.2004 року, посвідченого посвідченим секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області Несмирною Л.В. 16.11.2004 року за реєстровим № 167, за змістом є чітким і не має подвійного розуміння. Суд вважає, що даний заповіт є зрозумілим, чітким. Прізвище спадкодавця зазначене: « [PERSON] », прізвище спадкоємця: « [PERSON] » але, на іншому боці заповіту прізвище спадкодавця зазначене: « [PERSON] ». Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що помилка щодо букви у прізвищі не відноситься до того, що заповіт є нечітким та має подвійне розуміння. Такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно дост. 213 ЦК Україниу разі виникнення спору між спадкоємцями (ст. 1256ПК України), якого між спадкоємцями щодо спадкового майна немає. Так, тлумачення заповіту це інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тобто, метою тлумачення заповіту є визначення дійсної волі заповідача в разі, коли зміст цього правочину є нечітким або допускає подвійне розуміння. Здійснюючи тлумачення заповіту, важливо з`ясувати не те, що хотів сказати заповідач, а те, що він сказав. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в ч. ч. 3, 4ст. 213 ЦК Українивизначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення і (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З цих підстав, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановленістаттею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Разом з тим, за наявності у тексті заповіту очевидних помилок, що не впливають на розуміння його змісту, потреба у тлумаченні заповіту відсутня. В постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 р., судова справа № 478/2164/18, провадження № 61-19541 св 19 здійснено висновок, що інтерпретація заповіту (тлумачення заповіту) судом відбувається лише за наявності спору між спадкоємцями з цього питання. Ось чому судове тлумачення заповіту є спеціальним щодо тлумачення заповіту спадкоємцями тазастосовується за наявності таких умов: суперечності, неточності змісту заповіту, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку; наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. Таким чином, відповідно до конструкції ст. 1256 ЦК України,суд здійснює тлумачення заповіту виключно за наявності спору між спадкоємцями щодо з`ясування дійсної волі заповідача. Тому сторонами по такій категорії цивільних справ виступатимуть спадкоємці, між якими виник спір. З цих підстав, слід дійти висновку, що помилкове написання в заповіті імені, прізвища або по батькові спадкодавця не створює подвійного розуміння волі заповідача і не вимагає від суду здійснення інтелектуально-розумового процесу тлумачення змісту правочину. Верховний Суд в своїй постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20 (провадження № 61-14225св21) здійснив висновок, що спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд.IV ЦПК України. Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Аналіз форми та змісту вчиненого заповіту, який був посвідчений секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області Несмирною Л.В. 16.11.2004 року за реєстрований за № 167, зареєстрований у Спадковому реєстрі 02.08.2006 року за № 40354132, вказує на те, що посилання на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки із його тексту можливо встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його посвідчила, тощо. Як визначив Верховний суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року справа № 525/607/17 порушення загальних вимог щодо форми заповіту, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо. Водночас, Верховний суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину. За таких обставин, приймаючи до уваги принцип поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, суд вважає, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа (заповіту) необхідно позивачу для успадкування майна після смерті його матері, а законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту та [PERSON] немає можливості іншим чином захистити свої права, реалізація яких залежить, виключно від доведення факту належності йому правовстановлюючого документа, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON] відповідачами не заперечується. Щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом суд прийшов до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої, в тому числі, входить: право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5322683400:00:004:0192 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,11 га, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛП № 017414, виданого ім`я [PERSON] на підставі Рішення 12-ї сесії 23 скликання Корсунівської сільської ради від 15.03.2001 року та зареєстрованого за № 366/14 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю (а.с. 24); право власності на 1/2 частку житлового будинку ( літ. «А-1») з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня (літ. «Б»), сарай (літ «В»)., погріб (літ. «Г»), вбиральня (літ. «Д»), прибудова (літ. «б»), огорожа (№1), колодязь (№ 2), який розташований за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 19.02.2019 року (а.с. 20-21) та відомості про право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 22). Згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 17.11.1995 року (а.с. 19). Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно до частини 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Виходячи з положень ч.ч. 1-2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах- уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно частини 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Наданими суду доказами підтверджено, що у [PERSON] дійсно виникло право власності на вищевказане майно в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] , а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання обґрунтованою відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій та усунення від спадщини [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів, у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від спадкування. В той же час, подати заяву про визнання спадкоємця негідним можна тільки після відкриття спадщини, оскільки до смерті спадкодавця особа не є спадкоємцем, отже, негідним його визнати не можна, слід також звернути увагу, що позивачами у даній категорії справ можуть бути лише особи, які можуть стати спадкоємцями у разі усунення негідного спадкоємця, тобто звертаються за захистом своїх інтересів. Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови , якщо таке право на спадкування існує. Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку. З аналізу норм ст.1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування. До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України). До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається. Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що позивач є її чоловіком. [PERSON] проживала постійно з ними, оскільки мала проблеми зі здоров`ям після інсульту. Вона завжди казала, що бажає все належне їй майно заповісти на користь [PERSON] . Відповідачі не з`являлися до матері, не спілкувалися з нею. Заповіт був посвідчений до смерті батька. З [PERSON] проживає з 2000 року в с. Перевалівка, а мати жила в с. Вирішальне. Мати постійно проживала з ними з 2018 року. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що проживає на [ADDRESS] , через паркан проживає позивач. Проживає за вказаною адресою 10 років і там відповідачів бачила тільки на похоронах. Вони не приходили, я у Сирівлі часто і у двір і у будинок заходжу, мати позивача- [PERSON] три роки хворіла та потребувала стороннього догляду, фактично доглядали за нею невістка і син, медсестра приходила. [PERSON] останній час у важкому стані погана була. Які відносини між сторонами були у 2004 році- їй не відомо, але по розмовах- не дуже добрі. [PERSON] не приїздила до матері з невідомих їй причин. Яке було ставлення [PERSON] до сина і доньок- не відомо. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що проживає через два будинки від позивача, у них у домоволодінні часто буває. З [PERSON] , матір`ю бачилась, відповідачів не бачила жодного разу у них, тільки на похоронах. Проживає тут 22 роки, часто у них була. Сирівлі мати не говорила їй, кому вона заповідатиме майно [PERSON] лікував матір, мав з нею нормальні відносини, а за сестер розповідав, що вони до матері не приходили. Мати його проживала ст. Сенча а [PERSON] в с. Перевалівка. Після смерті чоловіка [PERSON] проживала сама, а тоді [PERSON] забрав її до себе, оскільки у неї трапився інсульт. Коли [PERSON] жила окремо, не знає, чи приїжджали дочки до неї. У [PERSON] з відповідачками були суперечки щодо майна. Допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що раніше спілкувались з [PERSON] , коли він переїхав і став жити з батьками, то відносини стали зовсім інші. Як сказав він на похоронах, щоб у дворі її, тобто- сестри, не було. Про таку розмову йому відомо зі слів дружини- [PERSON] . Про заповіт йому нічого не було відомо. Допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що відносини з покійними батьком і матір`ю позивача були нормальні, разом робили на заводі. [PERSON] привозив продукти матері, стосовно заповіту йому нічого не відомо. Після смерті чоловіка [PERSON] десь півроку сама проживала, а тоді позивач забрав її до себе. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що їй не відомо, які були стосунки між [PERSON] і [PERSON] . Стосовно заповіту їй нічого не відомо. В свою чергу, позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачів від надання матері допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Outcome: partial