Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «КБ «НАДРА» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО), ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», у якому просить визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 33/П/84/2008-980 від 15.04.2008 та пов`язаного із ним договору іпотеки від 15.04.2008, а також вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що Договір про відступлення прав вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 33/П/84/2008-980 від 15.04.2008 порушує її права, оскільки за своєю правовою природою є не договором уступки прав вимоги (цесії), а договором факторингу. Зміст цього правочину суперечить вимогам чинного законодавства, що регулюють суспільні правовідносини у сфері договорів цесії, у зв`язку з чим такий договір має бути визнаним недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Обґрунтовуючи необхідність визнання недійсним Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 15.04.2008, позивачка зазначила, що цей договір є похідним від договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, тобто має бути визнаним недійсним на підставі того, що його недійсність випливає із недійсності договору про відступлення прав вимоги за договором кредиту. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2021 головуючим суддею у справі визначено Анохіна А.М. 26 квітня 2019 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у цивільній справі відмовлено. У встановлений судом строк відповідачі по справі ПАТ «КБ «НАДРА» в особі ФГВФО, а також ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» надали до суду відзиви на позов, суть яких в загальному зводиться до того, що оспорюваний договір відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року постановлено перейти до розгляду вказаної справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Надав пояснення аналогічно викладеним у позові. Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Скористались правом на подачу відзиву на позов. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши представника позивача по справі, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «КБ «НАДРА» укладено кредитний договір № 147/П/55/2006-840. Відповідно до п.п. 1.1 та 1.4 кредитного договору відповідач ВАТ «КБ «НАДРА» зобов`язався надати грошовий кредит позивачу на суму в розмірі 117461,61 долар США зі строком користування до 15 квітня 2028 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та відповідачем ВАТ «КБ «НАДРА» укладено договір іпотеки від 15 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудіновою О.А., зареєстрований в реєстрі за №941. Відповідно до іпотечного договору позивачем, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передано відповідачу ВАТ «КБ «НАДРА» в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 33,60 м2. На підставі договору № GL3N415722 від 21.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 615, право вимоги за кредитним договором передано відповідачем ПАТ «КБ «НАДРА» на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Згідно цього договору ПАТ «КБ «НАДРА» відступає ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги за низкою кредитних договорів та іпотечних договорів, що з ними пов`язані, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуває права вимоги ПАТ «КБ «НАДРА» до відповідних позичальників та заставодавців, поручителів, у тому числі і до позивача. Відповідно до підпункту 1 частини першої статті 512, частини третьої статті 656 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього ЦК України. При цьому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Позивачка не надала жодних підтверджень виконання нею обов`язку за кредитним Договором №33/П/84/2008-980 від 15.04.2008 та пов`язаним з ним договором іпотеки. Відповідно до ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до ст. 509 ЦК України - в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-то: передати майно, сплатити гроші, виконати роботу, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 525 ЦК України - одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Також п. 4 ст. 631 ЦК України прямо визначено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Отже, позивачка не виконуючи умови кредитного договору та пов`язаного з ним договору іпотеки намагається у спосіб скасування договору відступлення прав вимоги затягнути процес виконання своїх зобов`язань як боржника перед кредитором. Слід також зазначити, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на момент укладення Договору про відступлення права вимоги № GL3N415722 від 21.04.2020 була наявна ліцензія на надання послуг з факторингу, яка була видана 11.05.2017 та діяла до 09.06.2020. Закон України «Про іпотеку» встановлює порядок продажу предмету іпотеки третій особі в позасудовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. За ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. Від дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Дії щодо продажу предмета Іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Аналогічні вимоги містить договір іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 5.1 Договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет Іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, у випадку порушення Іпотекодавцем будь - яких зобов`язань за цим Договором або якщо гарантії та запевнення, надані іпотекодержателю, не відповідають дійсності. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки в межах передбачених договором Іпотеки. Іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет Іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку». Договір Іпотеки від 15.04.2008, що укладений між [PERSON] та ВАТ «КБ «НАДРА» містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом продажу Предмету іпотеки Іпотекодержателем будь - якій особі. Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю -права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності (спеціального майнового права) на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: - за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність (набуття спеціального майнового права іпотекодержателем); - за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. За ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до вищевказаних норм, Іпотекодержатель, у випадку невиконання зобов`язань за основним Договором, може реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет Іпотеки. ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було направлено на адресу позивачки вимогу з попередженням про продаж предмета іпотеки у відповідності до положень Іпотечного договору та законодавства України, у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором № 33/П/84/2008-980 від 15.04.2008, правонаступником прав та обов`язків за яким є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 21.04.2020 № GL3N415722. Отже, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було виконано всі вимоги, передбачені Іпотечним договором від 15 квітня 2008 року та законодавства України з метою реалізації предмета іпотеки у зв`язку з невиконанням позивачкою зобов`язань за кредитним договором, (Кредитний договір № 33/П/84/2008-980 від 15.04.2008, що був укладений між ВАТ «КБ «НАДРА» та позивачкою, права за яким перейшли до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» з моменту укладення договору про відступлення прав вимоги). Зокрема, положеннями статті 35 Закону Укрїни «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекоцавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Тобто, чинним законодавством чітко визначено, що вимогу направляє іпотекодержатель, а іпотекодавець повинен її виконати протягом 30 днів з дня отримання, якщо хоче уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Крім того, варто зазначити, що Цивільний кодекс України встановлює загальний порядок та формує конструкцію взаємовідносин між сторонами під час укладення договору. Також, законодавством України визначений вичерпний перелік підстав у зв`язку з чим правочин може бути визнано недійсним або нікчемним. За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, За ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Варто зауважити, що ЦК України встановлює вичерпний перелік істотних умов, які повинні бути включені до договору, та яких сторони повинні дотримуватись під час укладення договору іпотеки, а саме, Договір укладають після досягнення згоди за всіма істотними умовами. До істотних умов іпотечного договору належать: 1) зміст договору та розмір основного зобов`язання. 2) строк договору і порядок його виконання. 3) предмет договору (опис предмета іпотеки повинен бути достатнім для його ідентифікації та/або містити його реєстраційні дані). У разі іпотеки земельної ділянки або права користування нею обов`язково має бути зазначено її цільове призначення. 4) обов`язково в договорі має бути вказано реквізити сторін, а саме: - для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; - для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦКУ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, сторонами під час укладення договору іпотеки від 15 квітня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кудіновою А.О. зареєстрованого в реєстрі за №941, що укладений між позивачкою та ВАТ «КБ «НАДРА», були дотримані всі аспекти, встановлені цивільним законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинено в нотаріальній формі. Також, приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію у відповідності до Закону України «Про нотаріат», Цивільного кодексу України, затвердженого порядку вчинення нотаріальних дій та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Приватним нотаріусом було здійснено всебічну перевірку законності та переліку документів, що були подані у відповідності до положень договорів та законодавства України на наявність підстав для відмови в проведені державної реєстрації обтяження на нерухоме майно, у зв`язку з чим був внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, якщо обома сторонами договору є суб`єкти господарювання, такий договір буде вважатися господарським, а згідно з ч. 3 ст. 180 ГКУ, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Уступка права вимоги здійснюється на підставі двостороннього правочину (договору), сторонами якого є первісний кредитор, який передає права, та новий кредитор, якому передаються права. ЦК України не встановлює окремого переліку істотних умов для договору про відступлення права вимоги. Тому під час укладення вказаного договору необхідно керуватись загальними положеннями цивільного та господарського законодавства щодо істотних умов договору, а також спеціальним правовим регулюванням, яке буде застосовуватись до конкретного договору відступлення права вимоги, що залежить від умов оплати за права. Особливості уступки права вимоги викладені у ст.ст. 512 - 519 ЦК України. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №910/7320/17, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі - продажу. Відтак, якщо новий кредитор передає первісному кредитору грошові кошти за передані права, договір про відступлення права вимоги буде регулюватися як ст.ст. 512 - 519 ЦК України, так і відповідними положеннями про договір купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, якщо обома сторонами договору є суб`єкти господарювання, такий договір буде вважатися господарським, а згідно з ч. 3 ст. 180 ГКУ, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Отже, сторонами під час укладення спірного договору відступлення права вимоги були дотримані всі аспекти, встановлені цивільним та господарським законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. Також, первісним кредитором у зобов`язанні були передані ТОВ «ФК» «Довіра та гарантія»» документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для виконання боржником своїх зобов`язань. В свою чергу ТОВ «ФК» «Довіра та гарантія» було здійснено повідомлення боржника (позивача) про укладення договору права вимоги та відступлення прав за кредитним та іпотечним договором до нового Кредитора. Якщо говорити про випадки, коли заміна кредитора не допускається, то кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Законні заборони встановлені у ст. 515 ЦК України, відповідно до якої заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15. За статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Отже, якщо право вимоги підступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України)» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968116, постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.10.2019 року у справі №910/1373.1/18, постанови Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №916/144/17, від 19.11.2019 року у справі №924/1014/18, від 11.12.2019 року у справі №127/8772/17-ц). Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Правового висновку у сфері застосування права, зазначеного у попередньому абзаці, дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 року у справі №909/968/16. Договір відступлення права вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020, що укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «КБ «НАДРА», був укладений на підставі діючої кон`юктури ринку ціноутворення вартості непрацюючих кредитів ПАТ «КБ «НАДРА», про що здійснено погодження з профільними департаментами ПАТ «КБ «НАДРА» та ФГВФО, на підставі чого укладено вищезазначений Договір відступлення права вимоги. Отже, укладаючи вказаний договір, в ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» не було на меті здійснення фінансування господарської діяльності ПАТ «КБ «НАДРА», а вказаний правочин укладено на підставі загальних ринкових цін, що склались в банківському секторі на перелічені в договорі права вимоги на непрацюючі кредити. Узагальнюючи вказані твердження, можна зробити висновок, що вказані правовідносини відносяться до категорії відступлення права вимоги, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні. Слід також зазначити, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на момент укладення Договору про відступлення права вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020 була наявна ліцензія на надання послуг з факторингу, яка була видана 11.05.2017 та діяла до 09.06.2020 року. Таким чином, позивачка був ознайомлена та погодилась з усіма умовами кредитного договору шляхом підписання основного та додаткових договорів, відтак взяла на себе всі ризики, які виникають через невиконання обов`язків за договорами. Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не підлягає стягненню з відповідачів сплачений позивачкою судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed