Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

16.06.2021 [PERSON] звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просила суд визнати за нею право власності на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що вона [PERSON] , народилася та проживала за адресою: [ADDRESS] . З 2006 постійно проживає за вказаною адресою та після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , фактично вступила в управління житловим будинком та іншим майном. Вказує, що після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу, оскільки технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] від 27.05.1987р., був оформлений на батька та у по господарських книгах батько значився головою робітничого двору, однак згодом було знайдено Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 14.06.1988р. видане на прізвище [PERSON] . Тому оформлення права власності на житловий будинок у порядку спадкування по смерті батька [PERSON] є не можливим. Зазначає, що [PERSON] яка померла [INFO] фактично усиновила її маму [PERSON] , однак офіційних документів не оформляла. У по господарських книгах її мама [PERSON] значиться, як дочка [PERSON] , її батько [PERSON] , як зять [PERSON] , вона із братами, як внуки. Спадкоємцями [PERSON] могли бути її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] та син [PERSON] який у 1944 був мобілізований і пропав безвісти, утриманка (її мама) [PERSON] . Інших спадкоємців та близьких родичів, які б могли претендувати на оформлення спадкових прав по смерті [PERSON] не було. Крім того зазначає, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] проживали: її батько [PERSON] з дня свого одруження до дня смерті [INFO] ; її брат [PERSON] з дня народження до дня смерті [INFO] , не одружувався, власної сім`ї не мав; її брат [PERSON] , з дня свого народження. На день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] . Його діти: дочка - [PERSON] та [PERSON] не заперечують, щодо визнання права власності за нею [PERSON] , на житловий будинок за набувальною давністю. [PERSON] розлучився, іншої сім`ї не мав. У будинковій книзі та погосподарських книгах після смерті [PERSON] господарем робітничого двору значився її батько [PERSON] . Разом з тим, зазначає, що на даний час не вбачається жодного способу, щодо оформлення права власності на будинок, окрім, у судовому порядку за набувальною давністю оскільки не виявлені родинні зв`язки між [PERSON] та нею [PERSON] , для оформлення спадкових прав у п`яту чергу згідно ст. 1265 ЦК України а також приватизувати житловий будинок по [ADDRESS] , чи в інший спосіб оформити правовстановлюючі документи не вбачається можливості. Крім того вказує, що вона відкрито, добросовісно, безперервно володіє нерухомим майном більше ніж 10 років, фактично з 2006 року, з дня смерті батька [PERSON] , та з чоловіком [PERSON] постійно проводять поточні та капітальні ремонти за власні кошти та покращують будинок. Було проведено ремонт даху, фасад будинку, змінено електропроводку, замінено вікна, огорожу навколо будинку. З огляду на наведене, просила суд визнати за нею право власності на спірний житловий будинок за набувальною власністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 дану справу передано для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 30.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 22.11.2021 провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 02.12.2022 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 06.03.2023 залучено у справі правонаступників позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] 22.05.2023 до суду надійшла уточнена позовна заява від правонаступника [PERSON] - [PERSON] до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, в якій він просить визнати за ним ( [PERSON] ) право власності на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю. 16.06.2023 від правонаступника [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла заява в якій останній відмовляється від позовних вимог на користь брата [PERSON] та не претендує на визнання права власності на будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.06.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 19.09.2023 провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] як правонаступника [PERSON] закрито у зв`язку із відмовою від позову. В судове засідання правонаступник позивача [PERSON] та його представник адвокат Мукан Б.С. не з`явилися, проте від [PERSON] надійшла заява в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Старосамбірської міської ради у судове засідання не з`явився, проте подав до суду клопотання, в якому зазначає, що проти позову не заперечує та просить справу розглядати за відсутності представника відповідача. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав суду заяву в якій просить справу слухати за його відсутності та позов задовольнити. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судове засідання не з`явилися, подали суду заяви в яких просили справу слухати у їх відсутності за наявними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке. Судом встановлено, що спірний житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності в цілому [PERSON] , що підтверджується копією довідки Самбірського МБТІ від 18.05.2017 № 795 (а.с.23) та копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14.06.1988, виданого на підставі рішення Старосамбірського райвиконкому від 19 травня 1988року №147 (а.с. 24). Згідно даних технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 28.04.2021року (а.с.14-17), загальна площа будинку 78,4 кв.м., житлова 40,5кв.м., рік побудови 1936р. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 30.03.2016 (а.с.36). Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 30.03.2016 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 21.11.1922 ( а.с. 34). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 30.03.2016 (а.с.35). Із копії архівної довідки Центрального державного архіву України м.Львів №Г-106 від 13.04.2016 відомо [PERSON] та [PERSON] були батьками [PERSON] [INFO] (а.с.37), який згідно довідки Старосамбірського районного військового комісаріату №474 від 29.03.2016 у 1944 році був мобілізований та пропав безвісти в 1944 році (а.с.38). Позивачка [PERSON] народилася [INFO] , зареєструвала шлюб з [PERSON] 29.08.1980року, її батьками були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України [PERSON] (а.с.7), копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.9) та копією свідоцтва про народження (а.с.10). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 31.10.2015 ( а.с.40), 14.10.1954року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] батьками позивачки [PERSON] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126,133,135 Сімейного кодексу України від 31.10.2015 [PERSON] народилася [INFO] та її батьками були [PERSON] та [PERSON] ( а.с.39). Батьки позивачки [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] були батьками також і [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується: копією свідоцтва про смерть [PERSON] від 30.10.2015 ( а.с.41), копією свідоцтва про смерть [PERSON] від 30.10.2015 (а.с.42), копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126,133,135 Сімейного кодексу України від 30.10.2015 (а.с. 44), Копії свідоцтва про смерть [PERSON] від 12.07.2010 ( а.с.45), копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126,133,135 Сімейного кодексу України від 10.10.2015 ( а.с. 46), копією свідоцтва про смерть [PERSON] від 04.11.2013 (а.с. 48). Як вбачається з копії по господарської книги від 01.12.1950 членами сім`ї [PERSON] зазначені: [PERSON] як чоловік та [PERSON] як дочка ( а.с.61). Відповідно до копій по господарських книг, особистий рахунок № [NUMBER] за [NUMBER] , 1967 Головою двору зазначено [PERSON] , [PERSON] зять, [PERSON] дочка, [PERSON] внучка, [PERSON] внук, [PERSON] внук ( а.с.57-61). Згідно копії по господарської книги №96 за 1974 рік, голова сім`ї [PERSON] , [PERSON] зять, [PERSON] внучка, [PERSON] внук, [PERSON] внук ( а.с.55,56). Відповідно до довідки виконкому Стрільбицької сільської ради Старосамбірського арйону Львівської області №1001 від 23.10.2015 [PERSON] проживала і була зареєстрована у [ADDRESS] до дня смерті [INFO] , з нею проживали однією сім`єю та були зареєстровані: зять [PERSON] [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] та онук [PERSON] , [INFO] ( а.с.28). Згідно довідки Стрільбицького старостинського округу №283 від 05.04.2021 [PERSON] вступила в управління фактичним майном по [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька вона доглядала за будинком, робила поточний ремонт ( а.с.25). Відповідно до Акту обстеження матеріально побутових умов від 05.04.2021 [PERSON] не зареєстрована, але фактично проживає в [ADDRESS] в будинку батька. Після смерті батька доглядала за будинком ( а.с.26). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.10.2017року спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 20.07.2021 [PERSON] померла [INFO] (а.с.73). Як вбачається із копії спадкової справи №32/2012, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцями майна останньої, які прийняли спадщину, є її сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України\~як позивач так і її правонаступник посилалися на те, що позивачка [PERSON] , разом із сім`єю, фактично проживали у спірному будинку, утримували його та відкрито й добросовісно користувалися ним більше ніж 10 років. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1\~статті 344 ЦК України\~встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч.1 ст.344 ЦК України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. За змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Також йдеться мова про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Як зазначається у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.07.2019 року у справі № 920/999/16 відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.\~При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження.\~Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведені положення закону та встановлені судом обставини справи про те, що власником спірного житлового будинку була [PERSON] , яка померла [INFO] , відомості про перехід від останньої права власності в порядку спадкування до спадкоємців в матеріалах справи відсутні, позивачка [PERSON] , за життя, не набула права власності на спірний житловий будинок на момент заволодіння таким, беручи до уваги те, що давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивачка при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності, та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачкою даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, суд дійшов висновку, що позивачкою (її правонаступником) не доведено усіх обставин, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити по фактично понесеним.

Outcome: dismissed