Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

І.\~Виклад позиції\~позивача та заперечень відповідача. 1.\~23\~серпня 2019\~року [PERSON] \~(далі\~-\~позивач)\~в особі\~ [PERSON] ,\~звернувся до\~ [PERSON] ,\~фізичної особи\~ підприємця\~ (далі\~ відповідач), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з вимогою про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. 2. Позов обґрунтований тим, що позивачем на банківський рахунок відповідача у жовтні та листопаді 2017 року були перераховані грошові кошти в сумі 55436,00 гривень (25 жовтня 2017 року - квитанція № Р24А21069712641174А в розмірі 13477,00 гривень; 24 листопада 2017 року квитанція № Р24А327226350А01114 в розмірі 41959,00 гривень). Жодного договору умовою якого була б сплата зазначених коштів позивачем відповідачеві в порядку, передбаченому чинним законодавством, не укладалося. Позивач зазначає, що іншим правових підстав як для такої сплати на користь відповідача, так і залишення відповідачем зазначених грошових коштів не виникало і не існує та зазначена сума підлягає поверненню відповідачем на користь позивача як безпідставно набута. Позивач стверджує, що ніяких взаємних намірів щодо встановлення правовідносин між позивачем та відповідачем не існувало і не існує. На думку позивача, відповідач, отримавши у позивача зазначені кошти за відсутністю необхідних для цього правових підстав, був зобов`язаний повернути їх позивачеві, але цей обов`язок залишається невиконаним. Позивачем 05 червня 2019 року на адресу відповідача було направлено досудову вимогу № 396/2 із описом вкладення, але була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, зазначені грошові кошти не повернуті навіть частково. Окрім цього на переконання позивача є доцільною процесуальна участь банківської установи, через яку здійснювалися зазначені вище платежі на картковий рахунок відповідача в цій установі, а саме Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», як третьої сторони без самостійних вимог на стороні позивача. На думку позивача рішення в даній справі може вплинути на права та обов`язки цієї установи по відношенню до позивача і відповідача та така процесуальна участь дозволить установі безпосередньо надати суду письмові пояснення та докази на їх підтвердження в частині, що стосується предмету даного спору та сприятиме всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин даної справи та прийняттю законного та обґрунтованого судового рішення за результатом її розгляду. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 3. Відповідач відзиву на позов не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4. Представник позивача, надав суду клопотання про витребування доказів. (т. 1 а.с. 10-14, 104-105) 5. Позивач у судове засідання не з`явився, але його представником було надано до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його та позивача відсутності. 6. Відповідач в судові засідання не з`являлася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, неодноразово надавала суду заяви про відкладення судових засідань. (т. 1 а.с. 62, 134, 137) Вказані обставини свідчать про те що відповідачу достеменно відомо про слухання справи. 7. Представник третьої особи - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими відправленнями, але про причини неявки суд не повідомив. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 8. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 серпня 2019 року, цивільну справу № 496/3226/19, передано на розгляд судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. 9. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 19 вересня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 10. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 03 серпня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів з АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 11. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 06 квітня 2023 року підготовче провадження було закрито та призначено до судового розгляду справу на 12 червня 2023 року. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин. 12. Судом встановлено, що [PERSON] 25 жовтня 2017 року перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 13477,00 гривень, що підтверджується копією дублікату квитанції № Р24А310697126А41174, код квитанції Р24АР24А310697126А41174 від 25 жовтня 2017 року, призначення платежу: «Переказ на картку ПриватБанк. Пл-ник: [PERSON] \\DAS=P24A310697126A41174\\\\DAI=9738164\\\\DA20=2\\». (т. 1 а.с. 4) 13. 24 листопада 2017 року [PERSON] перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 41959,00 гривень, що підтверджується копією дублікату квитанції № Р24А327226350А01114, код квитанції Р24АР24А327226350А01114 від 24 листопада 2017 року, призначення платежу: «Переказ на картку ПриватБанк. Пл-ник: [PERSON] \\DAS=P24A327226350A01114\\\\DAI=9738164\\\\DA20=2\\». ( т. 1 а.с. 5) 14. На підтвердження досудового врегулювання питання, яке є предметом спору, представник позивача, до матеріалів справи, долучив копію досудової вимоги про повернення безпідставно набутих грошових коштів № 396/2 від 05 червня 2019 року, (т. 1 а.с. 6) яку було направлено на адресу відповідача, що підтверджується копіями опису вкладення від 14 червня 2019 року та копіями накладних №№ 0215605901960, 0215605901979 від 14 червня 2019 року. (т. 1 а.с. 7-8) 15. На підтвердження прізвища « [PERSON] » відповідачем було надано копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 19 лютого 2019 року, актовий запис № 179. (т. 1 а.с. 119) 16. На виконання ухвали судді Біляївського районного суду Одеської області від 03 серпня 2021 року щодо надання інформації стосовно проведених платіжних операцій, які є предметом спору у справі, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надіслав на адресу суду лист № 21.1.0.0.0/7-211119/24842 від 22 листопада 2021 року, в якому зазначалося, що надати інформацію не має можливості, оскільки не вдається ідентифікувати вказану в ухвалі особу (т. 1 а.с. 153) в зв`язку з чим судом 25 січня 2022 року було направлено повторно листа з зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків відповідача та ухвалу суду від 03 серпня 2021 року, але листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 20.1.0.0.0/7-220201/23778 від 01 лютого 2022 року судом отримано відповідь, аналогічну вищезазначеній. (т. 1 а.с. 162) V. Оцінка Суду. 17. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 18. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що,\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.\~У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 19. У\~ст. 11 ЦПК України\~зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 20. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 21. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 22. За загальними правилами ст.ст. 15,\~16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. 23. Згідно зі\~ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. 24. За змістом ст. 1212 ЦК України її положення застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності: набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала; набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи; безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань. 25. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), в якій міститься висновок про те, що «зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави\~це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала». 26. Відповідно до\~ст. 1213 ЦК України\~набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. 27. Згідно із ст.\~10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 28. Відповідно до\~ст. 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй. Норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~Конституції України\~гарантується. 29. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. 30. Так, вирішуючи питання стосовно застосування ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою № 28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року усправі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп.2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції\~гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а\~й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, як би національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі\~провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення усправах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II). 31. У п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, N 303-A, параграф 29). 32. Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 33. Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства\~обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява № 4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 34. В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)». 35. Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне\~17 червня 2011 року), в п. 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). 36. Частиною та 2 ст.\~13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 37. За змістом ст.ст. 12 та\~81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 38. Згідно приписів ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 39. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. 40. ВС у Постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 41. Таким чином, аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи\~Конвенцію про\~захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, а також оскільки матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договорів позики та будь-яких інших договорів, а також заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позовна заява, підлягає задоволенню. VІ. Судові витрати. 42. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції № 0.0.1436862031 від 15 серпня 2019 року (а.с. 3) позивачем було сплачено 768,40 гривень судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved