Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій» звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить: - звільнити з-під арешту, накладеного ухвалою Дарницького районного суду міста Києва вiд 26 квітня 2013 року у справі № 753/6469/13-ц нерухоме майно, яке належить на праві власності ТОВ «ФК» Фонд гарантування інвестицій», а саме: квартиру [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктiв нерухомого майна, номер запису про обтяження № 26645646 від 14 травня 2013 року); - звільнити з-під арешту, накладеного постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києвi про арешт майна боржника від 25 жовтня 2018 року, серiя та номер: [NUMBER], яке належать на праві власності ТОВ «ФК» Фонд гарантування інвестицій», а саме: квартиру [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон вiдчуження об`єктів нерухомого майна, номер запису про обтяження від 25 жовтня 2018 року 28540050). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «ФК» Фонд гарантування інвестицій» внаслідок звернення ним стягнення на предмет іпотеки з 22 квітня 2021 року є власником нерухомого майна, а саме кв. [ADDRESS] , водночас в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості про обтяження цього нерухомого майна на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2013 року у справі № 753/6469/13 та на підставі постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 25 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні [NUMBER]. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2013 року у справі № 753/6469/13 накладено арешт в інтересах [PERSON] . Заочним рішенням Дарницького районного суду від 19 березня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 1 638 257,00 грн. і при ухваленні судового рішення, суд заходи забезпечення позову не скасував. Як зазначає позивач, оскільки ухвала суду про забезпечення позову є чинною, а позивач не є учасником справи № 753/6469/13 і виконавчого провадження № [NUMBER], яке знаходиться на стадії примусового виконання, у нього відсутні процесуальні можливості звернутися до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову. Позивач вважає, що наявність накладеного арешту на належне йому на праві власності майно порушує його майнові прав, він позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, тому звернувся до суду за захистом порушених прав у спосіб, передбачений ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/26150/21 за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони гуртуються, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 08 травня 2007 року між [PERSON] та ТОВ «КБ «Даніель» було укладено кредитний договір № Т-1003-04-КЗН з додатковими угодами від 01 липня 2008 року № 1, від 22 червня 2009 року № 2, згідно з яким [PERSON] отримав у кредит грошові кошти в сумі 600 0000,00 доларів США під 17,5% річних на строк до 07 травня 2014 року. У забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 08 травня 2007 року між [PERSON] та ТОВ «КБ «Даніель» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю., реєстровий номер № 615, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 133,50 кв. м, житловою площею 72,70 кв. м, яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11 березня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л. О., реєстровий номер № 392. Як слідує з матеріалів справи, 15 квітня 2016 року ПАТ «КБ» Даніель» відступило ТОВ «ФК «Контракт Плюс» право вимоги за кредитним договором від 08 травня 2007 року № Т-1003-04-КЗН, договором поруки від 08 травня 2007 року № 956/04, укладеним з [PERSON] , та за іпотечним договором від 08 травня 20007 року. 28 квітня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Контракт плюс» відступило права вимоги Кредитним договором № T-1003-04-КЗН від 08 травня 2007 року, Договором поруки № 956-04 від 08 травня 2007 року, укладеним між ПАТ «Комерційний банк «Данієль» та [PERSON] , та іпотечним договором від 08 травня 2007 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» В свою чергу 31 травня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» відступила права вимоги за вказаними вище договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк» 20 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій» було укладено: - договір № T-1003-04-КЗН-1 про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги, що випливає з Кредитного договору № 1-1003-04-К3Н від 08 травня 2007 року з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень до нього тощо, що є його невід`ємними частинами, укладеними між ТОВ «Комерційний банк «Данієль» та [PERSON] ; - договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, за умовами якого первісний іпотекодержатель передає (відступає) новому іпотекодержателю право вимоги за Іпотечним договором, посвідченим 08 травня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 615, що укладений між ТОВ «Комерційний банк «Данієль» та [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань боржником за кредитним договором № T-1003-04-КЗН від 08 травня 2007 року. Вказаний договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором посвідчений Швець Р.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на зареєстровано в реєстрі за № 1199. 22 квітня 2021 року в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідні відомості щодо власника нерухомого майна, а саме: чотирикімнатної квартири номер [ADDRESS] , яким є ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій», містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з Інформаційною довідкою № 290798557 від 16 грудня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосовно квартири [ADDRESS] , 14 травня 2013 року на цю квартиру накладено арешт на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2013 року у справі № 753/6469/13, особою, в інтересах якої було накладено вищенаведене обтяження, зазначено [PERSON] . 19 квітня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва було прийнято заочне рішення у цивільній справі № 753/6469/13-ц, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені та з останнього стягнуто заборгованість у розмірі 1 638 257 грн. Також згідно з вказаною Інформаційною довідкою № 290798557 до Реєстру 25 жовтня 2018 року внесено запис про обтяження 28540050, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: [NUMBER], виданий 25 жовтня 2018 року, видавник: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ум . Києві З відповіді Дарницького відділу державної виконавчої служби слідує, що вказана постанова винесена старшим державним виконавцем Коломойцевим К.В. в рамках виконавчого провадження № [NUMBER]. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У своїх рішення Європейський суд з прав людини наголошував, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними засобами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування. За правилом частин п`ятої, шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» - іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Як слідує з матеріалів справи, позивач не був учасником справи №753/6469/13-ц у якій з метою забезпечення позову був накладений арешт на квартиру, та не є стороною виконавчого провадження № [NUMBER], у якому також накладено арешт на це майно. Беручи до уваги, що позивач як іпотекодержатель мав переважне перед іншими особами право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки і реалізував це право, набувши у власність спірну квартиру, суд дійшов висновку, що наявність чинного обтяження (арешту) майна за таких умов порушує права позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном. За вказаних обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для продовження існування вказаних обтяжень, як і відсутність правових підстави для обмеження правомочностей позивача. З огляду на викладене позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved