Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що 17 лютого 2022 року рішенням Зарічного районного суду м Суми, ухваленим у цивільній справі № 591/5081/21 було задоволено її позов до [PERSON] та вселено в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Цим же рішенням [PERSON] було відмовлено в задоволенні зустрічного позову по визнання її втратившою право користування вищеназваним житлом. Постановою Сумського апеляційного суду від 28 червня 2022 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Солошенко Л.Є. - залишено без задоволення. Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року [PERSON] було відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 17 лютого 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 червня 2022 року. Постановляючи дану ухвалу, Верховний Суд констатував, що судами першої та апеляційної інстанції були правильно встановлені фактичні обставини справи, а саме, що: позивачка вселилася та зареєструвала місце проживання у спірному будинку за згодою власника (відповідача), тривалий час проживала у будинку із власником у фактичних шлюбних відносинах, іншого житла у власності не має, будинок залишила з поважних причин у зв`язку зі створенням відповідачем умов, які виключають можливість повноцінного та комфортного проживання (відключення газопостачання та водопостачання); вона не втрачала інтересу до спірного майна, оплачувала комунальні послуги. Установивши, що [PERSON] чинить позивачці перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, Зарічний районний суд міста Суми, рішення якого підтримав Сумський апеляційний суд, дійшов вірного висновку про те, що її право підлягає захисту та зобов`язав відповідача не чинити перешкод у користуванні будинком. 28 червня 2022 року Зарічним районним судом м Суми позивачці було видано виконавчий лист, який нею було пред`явлено до Зарічного відділу ДВС у місті Суми ПН-СХ міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та в подальшому відкрито виконавче провадження ВП № 69364009. 15 грудня 2022 року постановою старшого державного виконавця Зарічного ВДВС у місті Суми ПН-СХ МРУМЮ (м. Суми) Дудченко Д.А. вищевказане виконавче провадження було закінчено у зв`язку із вселенням позивачки у житловий будинок. Згідно акту державного виконавця від 15 грудня 2022 року вселення відбулось шляхом передачі позивачці ключів [PERSON] (який винаймає частину будинку у [PERSON] ). Однак, вже у січні 2023 року дружина [PERSON] - [PERSON] змінила замки у хвірточці подвір`я та в дверях будинку, створивши таким чином перешкоди позивачці у проживанні в спірному будинку. У зв`язку з вищевказаними фактами вона зверталась із заявами до Сумського РУП ГУ НП в Сумській області та Зарічного ВДВС у місті Суми ПН-СХ МРУМЮ (м. Суми), у відповідь на що отримала лист від 23 лютого 2023 р., довідку від 22 лютого 2023 року та лист від 18 січня 2023 року. 03 січня 2023 року листом № 14.01-15/1363 Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради» повідомило про те, що позивачку було знято з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] з 28 грудня 2022 року відповідно до статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п. 50 Постанови КМУ від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» за заявою [PERSON] як власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). 11 січня 2023 року позивачка подала до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради заяву про реєстрацію свого місця проживання за вищевказаною адресою, додавши до неї копії: - рішення Зарічного районного суду м Суми, ухваленим у цивільній справі №591/5081/21; - постанови Сумського апеляційного суду від 28 червня 2022 року у цивільній справі №591/5081/21. Крім того, разом із вищевказаною заявою позивачкою Управлінню «ЦНАП у м. Суми» СМР було подано і заяву з обґрунтуванням її права на проживання та реєстрацію за вищевказаною адресою, а також роз`яснено (з відповідним правовим обґрунтуванням), що повторне зняття її з реєстраційного обліку за заявою власника житла буде протиправним та суперечитиме ч. 2 ст. 2 КАС України. На підставі вищевказаних заяв, 11 січня 2023 року місце проживання позивачки було зареєстровано за попередньою адресою у відповідності до п. 35 Постанови КМУ від 07 лютого 2022 року № 265, про що Управління «ЦНАП у м. Суми» СМР повідомило листом від 20 січня 2023 року № 14.01-15/85. Однак, 13 березня 2023 року позивачка випадково дізналась, що її 06 лютого 2023 року було повторно знято з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, про що не повідомлено ні письмово, ні за номером телефону, який був відомий Управлінню «ЦНАП у м. Суми» СМР. У зв`язку з даними обставинами, 13 березня 2023 року позивачкою Управлінню «ЦНАП у м. Суми» СМР було подано заяву з проханням надати письмові роз`яснення підстав повторного зняття її з реєстрації. 15 березня 202 року позивачку було запрошено до Управління «ЦНАП у м. Суми» СМР, де вручено лист від 15 березня 2023 року № 14.01-15/570, в якому повідомлялось, що її було повторно знято з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] з 06 лютого 2023 року відповідно до статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п. 50 Постанови КМУ від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» за заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). На прохання роз`яснити детально підстави та мотиви прийняття такого рішення, начальник та юрисконсульт відповідача повідомили позивачку, що вони діяли абсолютно законно, оскільки заяву про зняття з реєстраційного обліку 06 лютого 2023 року подавав вже не [PERSON] , а його дружина [PERSON] , яка стала власницею спірного житлового будинку на підставі договору дарування від 01 лютого 2023 року, укладеного між [PERSON] та його дружиною і посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Репетун О.Є. На підтвердження вищевказаного факту відповідач надав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 325549117 від 13 березня 2023 року. У березні 2023 року позивачкою було оскаржено рішення Управління «ЦНАП у м. Суми» СМР про повторне зняття з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] та подано позов до Сумського окружного адміністративного суду. Однак, 03 квітня 2023 року ухвалою Сумського окружного адміністративного суду, постановленою у справі № 480/2683/23 їй було відмовлено у відкритті провадження у справі. Підставою до такого рішення суд адміністративної юрисдикції вказав наявність спору щодо права користування житлом між позивачкою та новим власником будинку - [PERSON] , а її вимоги до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» направлені на захист права користування житлом, тому зважаючи на особливості правовідносин, пов`язаних із захистом права у сфері житлових відносин, спір має приватноправовий характер та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. За характером правовідносин спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства. Таким чином, вищевказані факти свідчать про те, що дії відповідачки [PERSON] (яка на момент зміни замків не була навіть власницею будинку) мають на меті не захист своїх майнових чи немайнових прав, які вона набула лише 01 лютого 2023 року на підставі удаваного правочину, а умисне створення перешкод у проживанні за попереднім місцем реєстрації, в тому числі і шляхом використання передбаченого статтею 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» механізму зняття особи з реєстрації за заявою власника житла. Вважає, що дії відповідачки є протиправними, оскільки спрямовані на порушення права позивачки на житло, яке гарантоване Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Як встановлено рішенням Зарічного районного суду м Суми, ухваленим 17 лютого 2022 року у цивільній справі № 591/5081/21, позивачка була зареєстрована у спірному житлі з 16 січня 1998 року за згодою колишнього власника та на законних підставах, тривалий час проживала в ньому до 2018 року, до тих пір, доки попередній власник не почав чинити перешкоди у користуванні будинком. Повторно її було вселено у житлове приміщення 15 грудня 2022 року на законних підставах, зокрема на підставі рішення суду, яким було підтверджено її право користування житловим будинком. Тому, укладаючи договір дарування житлового будинку 01 лютого 2023 року, відповідачка була обізнана про наявність у позивачки права на проживання у будинку та про факт її реєстрації в ньому, а тому приймаючи у дар даний об`єкт нерухомого майна відповідачка фактично визнала її право, надане попереднім власником житлового приміщення та підтверджене судовим рішенням на користування ним. Враховуючи те, що позивачка не втратила право проживання у набутому відповідачкою житловому будинку, а сам по собі факт набуття права власності на це житло, обтяжене її правом користування не може бути підставою для позбавлення права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції. Посилаючись на вказане, просить ухвалити рішення, яким вселити позивачку у житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 05 травня 2023 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 28 червня 2023 року о 10 год. 30 хв. 31 травня 2023 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій вона заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що відповідно до договору дарування від 01 лютого 2023 року вона набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . Після набуття права власності, відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» 06 лютого 2023 року відповідачка зняла з реєстрації позивачку. Наразі у житловому приміщенні, власником якого вона є, зареєстрований її чоловік [PERSON] . Зазначає, що зняття з реєстрації було здійснено відповідачкою у відповідності до встановлених вимог і наразі у позивачки відсутнє право користування вказаним житловим приміщенням. Крім того, позивачка на перебуває у будь-яких родинних відносинах з відповідачкою, тому взаємні зобов`язання між сторонами відсутні. Щодо чинності судового рішення, на підставі якого позивачку було вселено до будинку, вказує, що виконавче провадження у справі № 591/5081/21 було закінчено у зв`язку з його фактичним повним виконанням відповідно до ст. 39 вказаного Закону. Наразі дія рішення суду повною мірою вичерпана. Крім того, у вказаному вище судовому процесі відповідачем була інша особа і дане рішення стосувалося правовідносин між сторонами, які виникли до набуття чинності Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та до набуття права власності відповідачем. Звертає увагу суду, що у позивачки і її чоловіка є достатньо інших об`єктів житлової нерухомості, в яких можливо здійснити реєстрацію місця проживання без зайвих зусиль, а своїм позовом позивачка хоче тільки створити штучні перешкоди для відповідачки як для власника будинку. Посилаючись на вказане, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 57-59). 26 червня 2023 року від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідачки, в якій вона висловлює незгоду з позицією відповідачки (а.с. 72-76). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 червня 2023 року закрите підготовче провадження у справі за вказаним позовом, справу призначено до судового розгляду по суті на 11 год. 00 хв. 31 серпня 2023 року. Протокольною ухвалою суду 31 серпня 2023 року судове засідання відкладене до 06 жовтня 2023 року 09 год. 30 хв. у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачки та відсутністю відомостей про її належне повідомлення про час та місце розгляду справи. В зазначене судове засідання сторони не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином, в письмових заявах просять проводити судове засідання за їх відсутністю. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2022 року у справі № 591/5081/21 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення в житловий будинок та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившою право користування житлом, позов [PERSON] задоволено, вселено її в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившою право користування житлом відмовлено (а.с. 18-20). Постановою Сумського апеляційного суду від 28 червня 2022 року у справі №591/5081/21 вказане рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2022 року залишено без зміни (а.с. 21-23). З акту державного виконавця від 15 грудня 2022 року вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 591/5081/21 виданого Зарічним районним судом м. Суми встановлено, що державним виконавцем здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] відносно виконання виконавчого листа 591/5081/21 від 28 червня 2022 року, згідно якого вселити [PERSON] в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , вселення відбулося добровільно, ключі передав [PERSON] та отримала [PERSON] (а.с. 24). Згідно постанови від 15 грудня 2022 року старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дудченко Д.А. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 591/5081/21 про вселення [PERSON] в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Згідно повідомлення Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 03 січня 2023 року № 14.01-15/1363 [PERSON] повідомлено, що її знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 28 грудня 2022 року відповідно до статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п. 50 Постанови КМУ від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» за заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) (а.с. 11). Згідно повідомлення Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 20 січня 2023 року № 14.01-15/85 [PERSON] повідомлено, що її місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 11 січня 2023 року відповідно до п. 35 Постанови КМУ від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» підстава - рішення Зарічного районного в місті Суми суду за № 591/5081/21 (а.с. 14). Згідно повідомлення Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 15 березня 2023 року № 14.01-15/570 [PERSON] повідомлено, що її повторно знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 06 лютого 2023 року відповідно до статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п. 50 Постанови КМУ від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» за заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) (а.с. 16). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування від 01 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Репетун О.Є. (а.с. 17). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Під час судового розгляду встановлено, що позивачка [PERSON] вселилася у спірний будинок на законних підставах, тривалий час проживала в цьому житлі, а також була зареєстрована у цьому житлі за згодою колишнього власника [PERSON] , і при укладенні договору дарування 01 лютого 2023 року, відповідачка [PERSON] мала бути обізнаною та погодилася, що місце проживання відповідачки залишається зареєстрованим у придбаному житловому будинку, що вказує на те, що таким чином визнано право позивачки, надане попереднім власником житлового приміщення на користування ним. Враховуючи те, що позивачка не втратила право проживання у придбаному відповідачкою житловому будинку, а сам по собі факт набуття права власності на це житло, обтяжене правом користування ним позивачкою, не може бути підставою для позбавлення її права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції. Під час судового розгляду встановлено, що 06 лютого 2023 року [PERSON] , як власником житлового приміщення за адресою [ADDRESS] подано заяву на зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] (а.с. 53) та управлінням «ЦНАП у м. Суми» прийнято рішення про зняття позивачки з реєстрації місця проживання. Вказане рішення прийняте на підставі п.2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі по тексту - Закон № 1871-IX). В преамбулі Закону № 1871-IX говориться, що цей Закон регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Відповідно до ст. 3 Закону № 1871-IX, декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках. Декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади (п.4 ч. 1 ст.2 Закону № 1871-IX ). Реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (п.12 ч.1 ст. 2 Закону № 1871-IX) Однією із загальних вимог до декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи є те, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його (ч.1 ст. 5 Закону № 1871-IX). Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності (ч. 6 ст.5 Закону). Для реалізації норм Закону № 1871-IX, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 7 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», затверджений Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1871-IX, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) може здійснюватися за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою (її законним представником або представником), так і за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Пункт 50 Порядку звучить так: «Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:». Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.ч. 1,3 ст. 5 ЦК України). З зазначених норм законодавства вбачається, що зняття з зареєстрованого місця проживання на підставі норм цього закону можливо після того, як на підставі норм цього закону раніше проводилось декларування чи реєстрація місце проживання особи. Однак, в даному випадку ні попередній власник житлового будинку, ні відповідачка не декларували і не реєстрували місце проживання позивачки на підставі вимог цього Закону. Такий висновок також узгоджується із змістом типової форми «Заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування)» (додаток 6 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)), у якій власник житла зазначає: «прошу/просить зняти задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) такої/таких особи/осіб:…». Позивачка [PERSON] була зареєстрована в домоволодінні за вказаною адресою з 31 грудня 2003 року на підставі інших, діючих на той час нормах законодавства, які надавали право їй користуватись житлом, за яким було зареєстровано місце проживання. Узагальнюючи можна сказати, що цим Законом № 1871-IX передбачено не зняття з реєстрації місця проживання (що передбачено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»), а зняття із зареєстрованого місця проживання, відповідно до вимог Закону № 1871-IX. Крім того, дія цього Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом (ч. 2 ст. 1 Закону). Звернення відповідачки до управління «ЦНАП у м. Суми» із заявою про зняття із зареєстрованого місця проживання позивачки спрямовано на позбавлення її права користування житловим будинком, тоді як наявність у позивачки права користування вказаним житлом підтверджується судовим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2022 року у справі №591/5081/21, залишеним без зміни постановою Сумського апеляційного суду від 28 червня 2022 року. З огляду на вказане, суд вважає доведеними обставини перешкод позивачці у вселенні до спірного житлового приміщення, а тому позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову необхідно стягнути з відповідачки на користь позивачки судові витрати у виді судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп. та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, у розмірі 3000 грн. 00 коп.

Outcome: approved