Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

21 листопада 2022 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що перебував у шлюбі з [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , який був народжений за допомогою репродуктивних технологій сурогатною матір`ю. У свідоцтві про народження дитини матір`ю зазначено відповідача [PERSON] . Відповідач не проявляє жодних інтересів до життя сина, не цікавиться його здоров`ям, не забезпечує сина матеріально, у зв`язку із чим позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2022 року цивільну справу № 753/14498/22 передано судді Шаповаловій К.В. 01 грудня 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 05 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 01 лютого 2023 року на 12:00 год. 04 січня 2023 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист, відповідно до якого останні зазначають, що висновок про доцільність /недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав має надавати той орган опіки та піклування, який територіально знаходиться в тому районі, де проживає дитина та враховуючи, що дитина разом з батьком проживає за адресою: [ADDRESS] , дане питання відноситься до юрисдикції Солом`янського району м. Києва. Ухвалою суду від 01 лютого 2023 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. Підготовче засідання було відкладено на 29 березня 2023 року на 15:00 год. 29 березня 2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №19772). Підготовче засідання призначене на 29 березня 2023 року було відкладено на 10 травня 2023 року на 10:00 год. 05 травня 2023 року на адресу суду від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. У судове засідання призначене на 10 травня 2023 року з`явився представник відповідача. Від представника позивача надійшла заява про проведення засідання за його відсутності, окрім того, він зазначив, що просить закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. Представник відповідача не заперечував щодо закриття підготовчого провадження. Поряд з цим представником відповідача заявлено клопотання про допит відповідача у справі як свідка, яке було задоволено судом, з урахуванням повідомлення представником відповідача про те, що відповідач не заперечує проти допиту її як свідка. Ухвалою суду від 10 травня 2023 року, яка була занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача щодо допиту відповідача як свідка. Ухвалою суду від 10 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 4 липня 2023 року. У судовому засіданні 4 липня 2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги, вказав, що відповідачка не виконує жодних батьківських обов`язків відносно малолітнього сина, а тому на думку позивача позбавлення відповідачки батьківських прав буде в найкращих інтересах дитини. Просив також врахувати висновок Служби у справах дітей та сім`ї, яким встановлено доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що поданий позов має завідомо штучний характер, позовні вимоги є необґрунтованими, належним чином не викладені факти, які б могли бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Зауважив, що відповідачка погодилась на зачаття дитини за допомогою репродуктивних технологій, оскільки знала як позивач хоче мати дитину, проте в подальшому їх погляди на сімейне життя та виховання дитини не співпадали та вони вирішили розірвати шлюб. Маючи негативний досвід під час першого свого шлюбу, що стосувалась дітей, відповідачка погодилась на вирішення питання виховання спільної з позивачем дитини мирним шляхом та не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з позивачем, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 753/4981/22, про дослідження яких ним заявлено клопотання. Позивач дуже заможна людини, має свій бізнес та добрі статки. Коли почалась війна, позивач виїхав з дитиною до Закарпаття, а відповідачка була у Польщі зі старшим сином. Зауважив, що відповідачка не ухиляється від утримання дитини, проте її доходи врази менші від доходів позивача, вона має намір подати позов про визначення місця проживання дитини з нею, бо зрозуміла, що позивач її обманув щодо дитини та порядку спілкування з сином, та рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав йому фактично треба для уникнення мобілізації. Просив суд звернути увагу, що на засідання комісії ССД відповідачки не було, з висновку не зрозуміло чому комісія дійшла висновку у доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, з нею говорили по телефону та вона лиш повідомила, що не дає кошти на утримання сина. Просив суд не брати до уваги висновок ССД. Відповідачка [PERSON] , яка була допитана у судовому засіданні як свідок, за клопотанням представника відповідача та з урахуванням відсутності заперечень з її боку, пояснила, що після одруження із позивачем вони намагались зачати власну дитину, проте через стан здоров`я відповідачки у них це не виходило, тому вона добровільно погодилась на пропозицію позивача скористатись послугами сурогатного материнства. У 2020 році народився син, вони з позивачем проживали разом та у нього почали виникати до неї претензії щодо того, що вона не є біологічною матір`ю дитини. Через постійні конфлікти вони вирішили з позивачем розлучитись та спілкування підтримували виключно заради спільного сина. Вона не заперечувала проти визначення місця проживання сини з ним, розуміла, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та коли поїхала із старшим сином до Польщі, позивачу було важко пересуватись територією України з малолітньою дитиною та весь час пояснювати представникам органів влади, де мати дитини. Вказала, що вона постійно була на зв`язку з позивачем та сином та розуміла, що син [PERSON] точно буде забезпечений всім необхідним, оскільки доходи позивача значно вище за її, він не вимагав від неї коштів чи аліментів на утримання сина, у неї на утриманні є ще син від першого шлюбу, кредит та батьки, які проживають в окупованому Маріуполі. Вказала, що не ухилялась від спілкування та виховання сина, але позивач не надавав їй можливості бачитись із сином, вона не могла приходити до них. Позивач видалив із усіх месенджерів та інтернет ресурсів фото їх сина. Пояснила, що з пологового будинку дитину вона не забирала разом з позивачем, оскільки на той час її не було в м. Києві, вона їздила до батьків у Маріуполь. Вказала, що вона дуже хоче бачити свого сина та піклуватись про нього, вона вважає його своїм сином, не дивлячись на те, що не вона його народжувала та вони скористались послугами сурогатного материнства, вона має до нього материнські почуття. Після народження сина вона десь через рік виїхала з квартири, сина з собою не забрала, бо позивач дуже хотів сина і він хороший батько, вона знала, що дитині буде точно з ним добре і він не скривдить дитину, для сина у квартирі позивача були створені всі належні умови. Також відповідачка вказала, що до початку повномасштабного вторгнення російської федерації позивач завжди повідомляв її куди вони з сином [PERSON] їдуть. Коли вона поїхала із старшим сином до Польщі, то не взяла з собою [PERSON] , оскільки позивач забрав дитину та поїхав з ним на Закарпаття та не повідомив їй. Сказала також, що їй погрожував друг позивача. Останній раз вона бачила сина 1 вересня 2022 року, позивач надсилав їй фото зі свята в садочку, наразі вона не має можливості бачити сина навіть по відеозв`язку, подарунки від неї для дитини позивач не приймає. Зауважила, що заперечує проти позбавлення її батьківських прав, та вважає, що зробила помилку, що так «слухалась» позивача і активно не наполягала на спілкуванні з сином. У судовому засіданні було оголошено перерву до 15 серпня 2023 року за клопотанням представника відповідача для можливості оскарження висновку ССД. Судове засідання 15 серпня 2023 року було відкладено за клопотанням представника відповідача на 25 вересня 2023 року. 25 вересня 2023 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому також було зазначено, що 8 вересня 2023 року Дарницьким районним судом м. Києва було винесено судовий наказ про стягнення з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі від усіх видів доходу відповідачки. Після отримання судового наказу позивач телефонував відповідачці та наполягав, щоб вона визнала позовні вимоги про позбавлення її батьківських прав в обмін на відмову від аліментів. Крім того, зазначив, що наразі ним подається до Деснянського районного суду м. Києва позов до позивача про визначення місця проживання дитини разом з відповідачкою. У судовому засіданні 25 вересня 2023 року представник позивача ознайомився зі змістом клопотання та повідомленою інформацією та не заперечував проти відкладення розгляду справи. Судове засідання було відкладено на 23 жовтня 2023 року, час та дата судового засідання була узгоджена із представником відповідача у телефонному режимі, про що складена відповідна довідка, яка наявна в матеріалах справи. У судове засідання 23 жовтня 2023 року з`явився представник позивача, представник відповідача та відповідачка не з`явились, від представника відповідача 23 жовтня 2023 року надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Деснянським районним судом м. Києва позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та зазначено про можливість розгляду цього клопотання у відсутність відповідача та її представника. Ухвалою суду від 23 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання було відмовлено. Заслухавши думку представника позивача, який заперечував проти відкладення розгляду справи, у зв`язку з неявкою представника відповідача та відповідачки, враховуючи те, що дата та час цього судового засідання була узгоджена заздалегідь із представником відповідача, з огляду на не надання представником відповідача будь-яких доказів поважності причин неявки у судове засідання 23 жовтня 2023 року, зважаючи на те, що представник відповідача та відповідачка втретє поспіль не з`являються у призначені судові засідання, враховуючи час перебування справи у провадженні суду, а також те, що відповідачка та її представник надали пояснення у справі та виклали свою позицію щодо заявлених позивачем вимог, враховуючи, що у клопотання про зупинення провадження у справі представник відповідача просив суд вважати їх нез`явлення таким, що не перешкоджає вирішенню справи, суд дійшов висновку продовжувати розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явились. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, як свідка, та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи № 753/4981/22 (визначення місця проживання дитини), всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи таке. Під час розгляду справи встановлено, що у 2017 році між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року було розірвано. [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком зазначено- [PERSON] , матір`ю- [PERSON] (а.с. 14). Як зазначив позивач та це не заперечувалось відповідачкою, син [PERSON] , [INFO] був народжений за допомогою сурогатного материнства (а.с. 15-24, 27-28). Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначає, що підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав є те, що вона з моменту народження сина не проявляла до сина жодних материнських почуттів, не забрала дитину з пологового будинку, не брала жодної участі в організації процесу його годування, виховання та він був змушений наймати няню та віддати дитину у садочок. Відповідачка не цікавиться здоров`ям сина, не проводить з ним час. На підтвердження вказаного до матеріалів справи позивачем долучено довідку-характеристику, підписану головою ОСББ «Малахіт 7В» від 29 вересня 2022 року, відповідно до якої позивач проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , квартира належить йому на праві власності. Позивач є добропорядною та законослухняною людиною, має дружні відносини із сусідами, працює та багато уваги приділяє сину (а.с 25). Відповідно до довідки «Приватного закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Мистецький садок «Кадрики» від 28 вересня 2022 року, [PERSON] є вихованцем дитячого садка з 1 липня 2022 року, приводить та забирає сина - батько. [PERSON] (батько) зарекомендував себе з позитивної сторони не скандальний, ввічливий, дбає про зовнішній вигляд сина [PERSON] , його емоційно-психологічний стан (а.с. 26). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Як вбачається із досліджених судом матеріалів цивільної справи № 753/4981/22 відповідачка [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову та визначення місця проживання сина разом з батьком, про що її представником було подано заяву про визнання позову. На виконання вимог ухвали суду Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в м. Києві надала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] , 2020 року народження (а.с. 109). Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно із частинами другою, третьою статті 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абзацу першого статті 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі «Савіни проти України», пропонується з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Європейська конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Європейської конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). Так, в даній конкретній ситуації позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Європейської конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 9 серпня 2023 року у справі № 756/14179/20). Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Під час ухвалення рішення судом враховується те, що відповідачка активно заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , зауважила, що зрозуміла свою помилку у поведінці відносно сина, бажає з ним спілкуватись, брати участь в його виховуванні та розвитку. Суд також враховує, що як вказала відповідачка під час допиту її як свідка, неможливість її спілкування з сином [PERSON] , дарування подарунків та відвідування сина в певній мірі зумовлено поведінкою позивача та їх попередніми домовленостями із позивачем. Позивачем належними та достатніми доказами не спростовувались такі доводи відповідачки. Також суд враховує, що на цей час відповідачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до позивача про визначення місця проживання дитини (справа № 754/15061/23) Суд вважає, що наразі така поведінка відповідачки свідчить про те, що вона намагається не втратити з сином зв`язок та відновити з ним спілкування, батьківський відчуття до дитини не втрачено, а тому позбавлення її батьківських прав, не забезпечить найкращих інтересів дитини, оскільки таку ситуацію можливо вирішити за допомогою менш радикальних засобів. Погодження на визначення місця проживання дитини з позивачем (батьком) не свідчить про втрату відповідачкою батьківських відчутті до сина та не підтверджують факт самоусунення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, піклування та утримання сина. Крім того, суд вважає, що долучені до позову довідки-характеристики з ОСББ та дитячого садочку, однозначно та беззаперечно не підтверджують факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та не є належними та достатніми доказами на підтвердження доводів щодо необхідності позбавлення відповідачки батьківських прав. Інших доказів окрім вказаних, позивачем суду не надано, свідки не заявлялись та не допитувались судом. Стосовано висновку ССД, суд зазначає таке. Відповідно до частини шостої статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд відхиляє висновок ССД, який був долучений до матеріалів справи, з урахуванням того, що він є недостатньо обґрунтованим. Так, зі змісту висновку вбачається, що на засідання був присутній виключно позивач, батько дитини. Комісією було враховано його пояснення та зміст позовної заяви про позбавлення батьківських прав, враховано рішення суду про визначення місця проживання дитини та довідку з дитячого садка від 9 березня 2023 року (до суду така довідка не подавалась). Також комісією враховано акт обстеження місця проживання малолітньої дитини, те, що батько працює та забезпечений житлом, та враховано відзив на позовну заяву про позбавлення батьківських прав, зазначено, що за повідомленням відповідачки вона не дає кошти на утримання сина. Поряд з цим, висновок не місить жодного обґрунтування чому комісією було ухвалено рішення про доцільність позбавлення батьківських прав, які докази свідчать про те, що до відповідачки має бути застосовано саме такий радикальний спосіб, чи відповідатиме це найкращим інтересам дитини, враховуючи вік дитини, чому не позбавлення батьківських прав матері шкодить дитині, тощо. По факту, у висновку лише перераховані документи, як були надані позивачем у справі та на переконання суду, такий висновок більше стосується визначення місця проживання дитини, а не питання позбавлення батьківських прав матері дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності,

Outcome: dismissed