Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Червонозаводського районного суду м.Харкова з позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В позові зазначив, що ним, 24.12.2021 було помилково перераховано на банківський рахунок відповідача ФОП [PERSON] № [NUMBER] в Харківському ГРУ АТ «Приватбанк» зі свого карткового рахунку № [NUMBER] в АТ «Приватбанк» 27 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «оплата за товар». Зазначені кошти були перераховані на рахунок відповідача внаслідок його помилки без відповідної правової підстави. Жодних цивільних договорів на придбання товарів ним з відповідачем не укладалось, інших цивільних правовідносин, як підстави для перерахування коштів, між ними також не снувало. Внаслідок чого, відповідачем було безпідставно набуто і збережено дотепер у своєму володінні належні позивачу грошові кошти в сумі 27000,00 грн. 19.01.2022 позивачем було направлено вимогу відповідачу про повернення коштів протягом семи днів з дня отримання повідомлення. Оскільки в даному випадку мала місце помилка з боку позивача щодо помилкового переказу коштів відповідачу, в свою чергу відповідач самостійно, до теперішнього часу, безпідставно отримані кошти не повернула, позивач, на підставі ст. 1212 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті кошти у сумі 27000,00 грн та судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 992,40 грн та витрати на надання правової допомоги у розмірі 2000,00 грн. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави. Відповідно до акту приймання-передавання справ від 27.04.2022 до Ленінського районного суду м. Полтави з Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла справа № 646/1064/22. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 28.04.2022 зазначену позовну заяву року було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 15.06.2022 відповідачем було подано відзив, у якому представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. ФОП [PERSON] здійснює свою підприємницьку діяльність через соціальну мережу «Instagram», продаючи товари інформаційного характеру які включають в себе перелік постачальників товарів з Китаю,\~ ознайомлення з їхньою продукцією та навчання в роботі з ними, з метою подальшого перепродажу даних товарів. 08.12.2021 до відповідача звернулась жінка на ім`я [PERSON] та виявила бажання придбати вищевказаний товар інформаційного характеру. Після невеликого листування узгодження умов співпраці та суми оплати, 23.12.2021 [PERSON] звернулась до відповідача з метою отримання реквізитів для оплати та 24.12.2021 здійснила оплату у розмірі 27000,00 грн. Після чого починаючи з 25.12.2021 по 29.12.2021 ФОП [PERSON] свої зобов`язання виконала в повному обсязі надала [PERSON] перелік постачальників з Китаю та шляхом телефонних перемовин та спілкування у «WeChat» здійснила навчання щодо роботи з ними.\~ Таким чином, між ФОП [PERSON] та пані [PERSON] було укладено усний правочин щодо придбання товару інформаційного характеру через мережу Інтернет, оплата за який вбачається з квитанції АТ «Приватбанк» від 24.12.2021, що надійшла з карткового рахунку [PERSON] . Зазначає, що переказ було вчинено добровільно та він мав цілеспрямований характер, в силу правовідносин, які склалися у ФОП [PERSON] та пані [PERSON] . Вважає, що будь-які підстави для застосування положень про кондикційні зобов`язання до спірних правовідносин відсутні, позивачем не доведено, що зазначені грошові кошти були отримано безпідставно, внаслідок помилки та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 18475,00 грн. Позивач своїм правом на надання відповіді на відзив не скористався та 18.10.2022 року подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Ухвалою суду від 24.10.2022 задоволено клопотання представника відповідача про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» інформації щодо звернення [PERSON] з заявою про блокування, повернення та/або помилковості платежу у суммі 27000,00 грн. Ухвалою суду від 23.03.2023 визнано явку позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою. 12.05.2023 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. 16.05.2023 ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави у задоволені заяви [PERSON] про відвід судді Новака Ю.Д. у цивільній справі № 646/1064/22 відмовлено. Ухвалою від 23.05.2023 суддею Новаком Ю.Д. задоволено заяву про самовідвід.\~\~ На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м.Полтави про повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено головуючим суддю Ткачука Ю.А. Ухвалою судді Ткачука Ю.А. від 31.05.2023 справу прийнято до свого провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В подальшому в судові засідання призначені на 06.07.2023, 02.08.2023, 21.09.2023 позивач не з`явився, жодних заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі не надсилав. Ухвалою суду від 21.09.2023 було визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання на 23.10.2023 для дачі особистих пояснень по суті справи. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду клопотання, в якому позов підтримав та просив розглянути позов за наявними у справі доказами, зазначивши, що усі пояснення щодо відомих йому обставин він в повному обсязі надав письмово в позовній заяві, будь-яких додаткових усних чи письмових пояснень, що стосуються предмета спору не має..\~ Представник відповідача до судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі та просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні факти та правовідносини. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Відповідно до копії довідки за реквізитами, у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] відкрито банківський рахунок № [NUMBER] . Відповідно до копії квитанції від 24.12.2021 з банківського рахунку [PERSON] перераховано на рахунок ФОП [PERSON] № [NUMBER] грошові кошти в сумі 27 000,00 грн, призначення платежу: «оплата за товар» У вказаній платіжній квитанції відправником зазначено - [PERSON] ,\~ а одержувачем ФОП [PERSON] . Відповідно до копії вимоги про повернення коштів (безпідставно набутого майна) від 19.01.2022 [PERSON] повідомив ФОП [PERSON] про те, що ним було помилково перераховано на її рахунок 27 000,00 грн. і просив невідкладно, але не пізніше семи днів з дня отримання цієї вимоги, повернути зазначені кошти та надав відповідні реквізити рахунку. За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що перерахування коштів на рахунок ФОП [PERSON] відбулось внаслідок його (позивача) помилки. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо придбання товару інформаційного характеру через мережу Інтернет. Як вбачається з доданих до відзиву відповідача роздруківок листування у застосунках «Instagram» та «WeChat», 08.12.2021 на особисту сторінку ФОП [PERSON] звернулась користувачка з іменем « [PERSON] », яку цікавила робота з [PERSON] , а саме курс вартістю 1000$, його умови та процес навчання. ФОП [PERSON] , повідомила що надає контакти постачальників, фабрик, власників магазинів, контакти доставок тощо та протягом першого місяця перебуває на зв`язку з клієнтом та допомагає з першими замовленнями. 23.12.2021 [PERSON] запитала реквізити для оплати такого курсу та його суму, на що ФОП [PERSON] було надано зазначені реквізити, суму та повідомлено, що у призначенні платежу можна вказати «оплата за товар». Після чого Софія надіслала зображення квитанції №0.0.2393866900.1 від 24.12.2021, про перерахування суми 27000,00 грн, в якій відправником зазначено - [PERSON] , а одержувачем ФОП [PERSON] , призначення платежу «оплата за товар». 24.12.2021 [PERSON] надала на прохання ФОП [PERSON] свій ідентифікатор у застосунку «WeChat», де її ім`я було зазначено як « [PERSON] », після чого 26.12.2021 ФОП [PERSON] надіслала контактні дані постачальників та як вбачається з подальшого листування, проводила навчання відповідно до попередньої домовленості. Також, відповідно до відповіді на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави 24.10.2022 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що від [PERSON] звернень щодо блокування рахунків, повернення та/або\~ помилковості платежу у сумі 27000,00 на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] знайдено не було. Отже, встановлене свідчить проте, що між ФОП [PERSON] та користувачем з іменем « [PERSON] » у застосунку « [PERSON] » та з ім`ям « [PERSON] » у застосунку « [PERSON] », яка перерахувала грошові кошти з рахунку позивача в якості оплати за надані послуги, існували договірні відносини. Позивачем не надано доказів на те, що набуття відповідачем грошових коштів перерахованих іншою особою з його банківського рахунку є безпідставним внаслідок помилки їх перерахування. Своїм правом на надання заперечень на доводи представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, позивач не скористався. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За правилами ст.. 141 ЦПК України, слід відмовити у вимогах позивача про стягнення судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

Outcome: dismissed