Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Горгіладзе М.С. звернулася до суду з позовом до Першої київської державної нотаріальної контори, Київської міської ради про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона з грудня 1973 року безперервно проживає у будинку [ADDRESS] , а з 1 червня 1978 року зареєстровано місце проживання у даному будинку. Вказаний будинок належав її двоюрідній бабусі - [PERSON] (1901 р.н.), яка проживала зі своїм чоловіком, [PERSON] (1897р.н.). Позивачка поселилась у будинку на прохання останніх (власників), які не мали своїх власних дітей, були похилого віку, хворіли та потребували постійної уваги і догляду. [PERSON] постійно проживала разом з ними, доглядала та допомагала по побуту. Разом з позивачем з 1978 року, 45 років у будинку постійно та безперервно проживає її чоловік та донька, які зареєстровані з першого дня поселення у 1978 та 1979 році і по теперішній час. Іншого нерухомого майна сім`я не мала і не має. Після смерті [PERSON] будинок успадкував її чоловік - [PERSON] . 24.12.1986 [PERSON] заповів [PERSON] 1/2 будинку [ADDRESS] , про що складено заповіт, виданий Четвертою київською державною нотаріальною конторою. Проте, за 12 днів до смерті, 06.03.1990 [PERSON] складено заповіт, згідно якого 1/3 вказаного будинку заповів [PERSON] , 2/3 будинку заповів [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Вказані обставини свідчать, що волевиявлення [PERSON] щодо наміру заповісти частину належного йому будинку по [ADDRESS] щонайменше з 1986 року та по момент втрати ним дієздатності та його смерті було незмінним. Першою київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 3235 від 31.05.1990. З урахуванням того, що заповіт був складений за декілька днів до смерті [PERSON] та останній не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, був недієздатним, позивачкою було оскаржено заповіт від 06.03.1990 та видане на підставі нього свідоцтво про право на спадщину. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15.09.1994 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] : - визнано недійсним заповіт, виданий Четвертою Київською нотаріальною конторою від 06.03.1990 від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та [PERSON] ; - визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину на буд. [ADDRESS] , видане Першою київською державною нотаріальною конторою. З урахуванням рішення Подільського районного суду міста Києва від 15.09.1994 Четвертою київською державною нотаріальною конторою позивачу було видано дублікат заповіту від 24.12.1986, складеного на її ім`я. 21.03.2023 [PERSON] звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний об`єкт нерухомості. 29.04.2023 Першою київською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності спадкової справи в нотаріальній конторі. З дати смерті [PERSON] минуло більше ніж 33 роки, позивачка протягом всього часу повністю утримує будинок, оплачує комунальні послуги, інші збори та платежі. Спадкове майно ніким не було успадковане. Отже, на думку позивачки, заповіт [PERSON] від 06.03.1990 у відповідності до положень ЦК УРСР 1963 року є недійсним з моменту його укладення, а відтак не міг породжувати жодних правових наслідків, зокрема, і у вигляді скасування попереднього заповіту від 24.12.1986. Вже після прийняття Подільським районним судом м. Києва рішення від 15.09.1994, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 було роз`яснено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною особою є нікчемним (пункт 17 Постанови). З урахуванням того, що заповіт визнаний недійсним через дефект волі відповідача, у зв`язку з чим не породжує будь-якого правового результату та не може скасовувати попередній заповіт від 24.12.1986, бо на це не було волі [PERSON] . Воля [PERSON] була виражена у заповіті від 24.12.1986, яким він розпорядився - 1/2 належного йому будинку заповісти на користь [PERSON] , в силу тривалого спільного проживання, відсутності власних дітей, догляду позивача за спадкодавцем, тому він призначив позивачку своєю спадкоємицею, а відтак за [PERSON] підлягає визнанню право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину, Перша київська державна нотаріальна контора посилається на відсутність в державній нотаріальній конторі спадкової страви № 3235 від 31.05.1990, оскільки спадкова справа направлена до Подільського райсуду міста Києва за вих. № 8147 від 26.12.1990 у відповідь на запит суду від 21.12.1990 та до нотаріальної контори не поверталась. Цивільна справа в Подільському районному суді міста Києва була розглянута ще в 1994 році та на даний час матеріали судової справи знищені, що унеможливлює ствердження того, що спадкова справа повернута до Першої київської державної нотаріальної контори. На думку позивачки, неможливість Першої київської державної нотаріальної контори відшукати спадкову справу, її втрата, знищення тощо, не може бути підставою для відмови у набутті права власності на майно в порядку спадкування. Таким чином, виникла ситуація щодо втрати документів спадкової справи, за якою позивачка не може набути права власності на майно в порядку спадкування у позасудовому порядку та виходячи з приписів пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, право позивачки підлягає захисту в судовому порядку. Крім того, позивачка проживає у вказаному будинку безперервно з грудня 1973 року, понад 30 років повністю утримує будинок та споруди на ділянці, здійснює ремонт та профілактичний догляд (заміну вікон, паркану, газового котла, лічильників, системи водовідведення, перекриття криші, тощо) сплачує комунальні послуги, земельний додаток щодо земельної ділянки, здійснює страхування будинку тощо. Позивачка добросовісно, відкрито, безперервно понад 33 роки володіє вказаним будинком, який належав [PERSON] , та спірна 1/2 частка будинку ніким не була успадкована. Просила визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 1/2 частку будинку [ADDRESS] , а також право власності за набувальною давністю на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.06.2023 зазначену цивільну справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники адвокати Горгіладзе М.С., Крохмальова Я.Е., позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. До суду надіслав відзив, в якому зазначив, що просить розглянути справу за відсутності представника Київської міської ради, за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до норм діючого законодавства. Представник відповідача Першої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що не вважає себе належним відповідачем. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з копією паспорта громадянки України серії [NUMBER] , виданого Подільським РУ ГУМВС України в місті Києві 02.11.2000, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 01.06.1978 по теперішній час. Згідно з копії дублікату заповіту від 24.12.1986, посвідченого державним нотаріусом Четвертої нотаріальної контори м. Києва Борозенец Ю.Г., зареєстрованому в реєстрі за № 3-11574, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів 1/2 частину належного йому жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 20.11.1990 Шевченківським відділом РАГС м. Києва, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , актовий запис № 1404. Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 70062920 від 19.09.2022 Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою 31.05.1990 зареєстрована спадкова справа № 3330775 (номер у нотаріуса 3235 щодо спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.10.1990 державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Кушниренко Л.А. посвідчив, що на підставі заповіту посвідченого Четвертою київською державною нотаріальною конторою 06 березня 1990 року зареєстрованого у реєстрі за № І-3665, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна [PERSON] , померлого [INFO] є [PERSON] - на 1/3 частку жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] - на 2/3 частки будинку. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15.09.1994 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним задоволено: - визнано недійсним заповіт, виданий Четвертою Київською нотаріальною конторою від 06.03.1990 від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та [PERSON] ; - визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину на буд. [ADDRESS] , видане Першою київською державною нотаріальною конторою. Позивачка [PERSON] 31.03.2023 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.12.1986 на 1/2 будинку [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 будинку [ADDRESS] , яка прийнята нею як спадкоємцем, який на час відкриття спадщини проживав постійно зі спадкодавцем. Згідно з відповіді Першої київської державної нотаріальної контори № 2456/01-16 від 29.04.2023. [PERSON] повідомили, що спадкова справа № 3235 до майна померлого [INFO] [PERSON] була направлена до Подільського районного суду м. Києва за вих. № 8147 від 26.12.1990 у відповідь на запит від 21.12.1990 та не була повернута, у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину не можливо. Для вирішення питання рекомендовано звернутися до суду. Отже таким чином, позивачка вичерпала всі можливості, щодо позасудового вирішення ситуації, що склалась та вимушена звертатись за захистом своїх прав та інтересів до суду. На виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2023 про витребування доказів Перша київська державна нотаріальна контора направила запитувану судом копію спадкової справи № 3235/1990, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , 1897 року народження. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України гарантовано власнику здійснення його прав власності: володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, у спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов`язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Таким чином, відповідачем у даній справі є Київська міська рада, оскільки вона є органом місцевого самоврядування в місті Києві, а також Перша київська державна нотаріальна контора, оскільки вона відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування через втрату/знищення спадкової справи. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, а також, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю, суд зазначає наступне. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2019 у справі 755/16913/16-ц. Позивачка [PERSON] проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] безперервно з 1973 року (з 1978 року зареєстрована у ньому), повністю утримує будинок, здійснює ремонт, сплачує комунальні послуги та земельний податок. Власник будинку помер у 1990 році, право власності в порядку спадкування ніким не було оформлено в установленому законом порядку, тобто власники нерухомого майна на сьогоднішній день відсутні. Отже, ураховуючи, що основною підставою для застосування набувальної давності як підстави для виникнення права власності у користувача майном є те, що майно, щодо якого ставиться таке питання, є таким, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, суд вважає, що у позивачки [PERSON] наявні підстави для набуття права власності на частку зазначеного нерухомого майна за набувальною давністю. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 будинку за набувальною давністю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved