Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

26 грудня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за позикою. В обгрунтування позову зазначено, що 01 вересня 2011 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала у борг 115\~000, 00 доларів США. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною Відповідачем по справі. У зв`язку з чим, Позивач просив стягнути з Відповідача борг в розмірі 115\~000, 00 доларів США, за курсом НБУ на день пред`явлення вимоги становить 3\~207\~350, 00 гривень. Ухвалою суду від 04 січня 2019 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 11 березня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на частки житлового будинку, загальною площею 594 кв.м., житловою площею 151,6 кв.м.4 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1211738551101 та на земельної ділянки, кадастровий номер 5110137500:52:008:0020 загальною площею 0,0617 га; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 689996551101, що належать [PERSON] . Застосовано зустрічне забезпечення позову шляхом внесення [PERSON] , ІНН [NUMBER] , [ADDRESS] на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Ухвалою суду від 03 квітня 2020 року внесено виправлення в резолютивну частину ухвали суду від 11 березня 2020 року, а саме зазначено вірно прізвище Відповідача по справі. 27 березня 2020 року від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що зі змісту розписки, що надана Позивачем, не вбачається факт передачі [PERSON] коштів у борг, а також відсутній факт отримання [PERSON] коштів від [PERSON] , оскільки в розписці йдеться мова про обов`язок віддати кошти на вимогу Позивача, а тому даний документ не можна вважати розпискою, що підтверджує факт укладення між сторонами договору позики. Ухвалою суду від 13 травня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про зменшення розміру зустрічного забезпечення позову. Ухвалою суду від 12 червня 2020 року визнано дії [PERSON] зловживанням процесуальними правами. Клопотання [PERSON] про зменшення розміру зустрічного забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою суду від 09 липня 2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді відмовлено. Ухвалою суду від 20 липня 2020 року клопотання [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи по справі задоволено. Призначено по справі судову почеркознавчу експертизу документів. Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. 15 вересня 2020 року та 15 жовтня 2020 року до суду надійшло клопотання Незалежного інституту судових експертиз щодо залучення експерта, в якому просять також надати оригінал дослідницького документу, копія якого направлено учасникам справи. 22 жовтня 2020 року до суду надійшла заява адвоката Губського А.В., який представляє інтереси [PERSON] про призначення справи до розгляду. Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року поновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу документів. Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. 21 липня 2021 року до суду надійшли матеріали цивільної справи та акт здачі-приймання повідомлення № 21-254. Зазначено про неможливість надання висновку, оскільки не виконано клопотання експерта та не надано оригінал досліджуваного документа про повернення коштів від 01.09.2011 року. Ухвалою суду від 22 липня 2021 року поновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу документів. Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. Матеріали справи були направлені до експертної установи, а 17 лютого 2023 року до суду надійшли матеріали цивільної справи разом з Висновком судово-почеркознавчої експертизи № 21-5597. Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року поновлено провадження по справі. 30 березня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у відповідності до якої просили стягнути з Відповідача грошові кошти в розмірі 126\~049, 45 доларів США. Протокольною ухвалою суду від 01 травня 2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. В судовому засіданні 06 жовтня 2023 року представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, надавши суду оригінал розписки. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив про їх необґрунтованість. 25 жовтня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. Також, 25 жовтня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшли письмові дебати. Також просив розглянути справу за відсутності. В судове засідання 25 жовтня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2011 року [PERSON] власноручно написано розписку у відповідності до якої зазначено, що (далі мовою оригіналу): «Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] видан Центр. РВОМУУМВС Укр. Одес.Обл.26.09.96, проживающая [ADDRESS] , обязуюсь отдать по требованию деньги в сумме 115\~000 $ (сто пятнадцать тыс. долларов) [PERSON] г. Одесса, Писарева 11». 12 листопада 2018 року [PERSON] відправлено вимогу про повернення коштів за розпискою та надано термін 30 календарних днів, проте Відповідач борг не сплатив, у зв`язку з чим [PERSON] була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] заперечувала, що вказану суму коштів отримувала, документ про повернення коштів від 1.09.2011р., на який посилається позивач, як на розписку про отримання коштів, вона не складала та не підписувала. Так, в матеріалах справи є Висновок експерта № 21-5597 судово-почеркознавчої експертизи від 24.09.2021 року у відповідності до якого зазначено, що «Рукописний текст, який починається та закінчується словами « [PERSON] » - «1.09.11… [PERSON] » у документі, що складений та підписаний від імені « [PERSON] » на ім`я « [PERSON] » від 01.09.2011 про обов`язки повернення грошових коштів в сумі 115\~000 доларів США, виконаний [PERSON] . Підпис від імені « [PERSON] » у документі, що складений та підписаний від імені « [PERSON] » на ім`я « [PERSON] » від 01.09.2011 ро обов`язки повернення грошових коштів в сумі 115\~000 доларів США, розміщений праворуч рукописного запису «1.09.11» виконаний самою [PERSON] ». У зв`язку з вищевикладеним та з врахуванням Висновку експерта № 21-5597 судово-почеркознавчої експертизи від 24.09.2021 року, судом встановлено, що 01.09.2011 [PERSON] власноручно написано розписку від 1.09.2011 року, а відтак суд не приймає до уваги твердження Відповідача відносно того, що остання не складала та не підписувала зазначену розписку. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною 2\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини 2\~статті 1049 ЦК України\~за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно зі\~статтею 545 ЦК України\~прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі\~статтею 545 ЦК України\~свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~викладений в постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17. Також, Постановою КЦС ВС від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц встановлено, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Разом з цим, суд дослідивши відповідну розписку, дійшов наступного висновку. Надана [PERSON] розписка не підтверджує факт укладення саме договору позики, оскільки зазначена розписка та її умови не засвідчує отримання [PERSON] від [PERSON] грошової суми. А з зазначеної розписки можливо тільки встановити, що [PERSON] зобов`язується віддати за вимогою грошові кошти [PERSON] .. Таким чином, вказаний доказ не підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача та характер боргових правовідносин між ними. Разом з цим, слід зазначити, що під час судового розгляду, судом було з`ясовано, що між сторонами на час написання відповідної розписки (01.09.2011 року) існували взаємовідносини стосовно боргових зобов`язань, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 січня 2014 року по справі № 522/24872/13-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором Позики від 10\~вересня 2011\~року в розмірі 966942 гривні 77 копійок, проте зазначені обставини не дають підстави встановити, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти на підставі розписки від 01.09.2011 року. Слід зазначити, що в матеріалах справи є копія розписки від 10 вересня 2011 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 115\~000,00 доларів США та зобов`язувалась повернути за вимогою [PERSON] зазначені кошти. Дослідивши відповідне рішення суду та копію зазначеної розписки, суд робить висновок, що дійсно між сторонами існували взаємовідносини стосовно боргових зобов`язань, на що [PERSON] надавала відповідні розписки. Проте наявна в матеріалах справи розписка від 01.09.2011 року не дає підстави встановити дійсну природу відповідної розписки. Згідно зі\~статтею 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, а саме не довів факту укладення договору позики, факту передачі грошових коштів Відповідачу. При цьому, суд зауважує, що принцип змагальності сторін полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Отже, недоведення позивачем обставин на які він посилається, не є підставою для висновку про порушення судом принципу змагальності. За таких обставин, встановивши, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача є необгрунтвоаними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак суд дійшов висновку про необгрунтованість позову та відмовляє у його задоволенні. Слід зазначити, що вимоги про стягнення 3% річних є похідними від основних, а відтак з врахуванням того, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за розпискою, вимоги про стягнення 3% річних залишає також без задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed