Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивач 01 липня 2022 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 17 серпня 2020 року та договором про переведення боргу від 20 квітня 2021 року в розмірі 1\~250\~000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 17 серпня 2020 року та договором про переведення боргу від 20 квітня 2021 року в розмірі 1 250 000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати в розмірі 6\~202,50 грн.; стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати в розмірі 6 202,50 грн. Позов мотивований\~тим,\~що 17\~серпня 2020\~року між\~позивачем та\~ [PERSON] \~було укладено\~договір позики,\~відповідно до\~умов якого\~позикодавець передав\~позичальнику безвідсоткову\~позику в\~сумі 2\~800\~000,00\~грн.\~готівкою,\~а позичальник\~зобов`язався повернути\~отриману суму\~в строк\~до 19\~лютого 2021\~року.\~На забезпечення\~виконання умов\~договору 17\~серпня 2020\~року між\~позивачем та\~ [PERSON] \~укладено договір\~поруки.\~На виконання\~умов договору\~позики [PERSON] \~повернуто суму\~в розмірі\~300\~000,00\~грн.\~В подальшому\~постало питання\~щодо виконання\~зобов`язань у\~повному обсязі\~ [PERSON] ,\~проте позивачем\~встановлено,\~що в позичальника у власності відсутні будь-які кошти та майно, за рахунок яких можливо було б задовольнити вимоги кредитора. 20 квітня 2021 року між [PERSON] , [PERSON] та позивачем укладено договір переведення боргу, відповідно до якого було замінено сторону в зобов`язанні за договором позики від 17 серпня 2020 року та визначено, що первісний боржник має заборгованість перед кредитором в розмірі 2\~500\~000,00 грн., строк виконання новим боржником зобов`язань по основному боргу до 20 листопада 2021 року. В подальшому позивач намагався зв`язатись з новим боржником щодо виконання зобов`язання, однак дізнався про його смерть. 12 листопада 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. із претензією до спадкоємців [PERSON] в розмірі 2\~500\~000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2022 року накладено арешт на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1415512412101) за кадастровим номером 1210100000:08:233:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, дарування, перереєстрації, передання в заставу щодо вказаного нерухомого майна. Накладено арешт на домоволодіння (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 87798912101), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83,6 кв.м. та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, дарування, перереєстрації, передання в заставу щодо вказаного нерухомого майна. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Бляхарська Ю.О. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв та/або відзиву від них не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Письмово просила розглядати справу без її участі згідно з діючим законодавством. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 17 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 2 800 000,00 грн. готівкою, а позичальник зобов`язався повернути отриману суму в строк до 19 лютого 2021 року (а.с. 9). Отримання [PERSON] від [PERSON] суми в розмірі 2 800 000,00 грн. підтверджується розпискою від 17 серпня 2020 року (а.с. 11). На забезпечення виконання умов договору 17 серпня 2020 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, умовами якого поручитель зобов`язався відповідачти перед позикодавцем за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики від 17 серпня 2020 року, який був укладений між позикодавцем та боржником (а.с. 10). 20 квітня 2021 року між [PERSON] (первісний боржник), з однієї сторони, та [PERSON] (новий боржник), з іншої сторони, та [PERSON] (кредитор), з третьої сторони, укладено договір про переведення боргу, яким регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає із Договору позики від 17 серпня 2020 року, який був укладений між первісним боржником та кредитором, відповідно до якого первісний боржник станом на дату укладання цього договору має заборгованість перед кредитором на суму 2\~500\~000,00 грн. (а.с. 12). Згідно п. 8 Договору про переведення боргу, з моменту набрання чинності цим Договором новий боржник приймає на себе обов`язки первісного боржника і стає боржником за основним договором. Новий боржник зобов`язується виконати обов`язки первісного боржника перед кредитором в порядку та на умовах, визначених основним договором, в строк до 20 листопада 2021 року (а.с. 12). Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 15). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 18/2021, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частках отримали: дружина спадкодавця [PERSON] та батько спадкодавця [PERSON] на наступне майно: квартиру [ADDRESS] ; гараж № [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Старт» за адресою: м. Дніпро, пров. Джинчарадзе, 20; земельну ділянку площею 0,076 га за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль ВАЗ, 1970 р.н., р/н [NUMBER] ; автомобіль Chevrolet, 2008 р.н., р/н [NUMBER] (а.с. 49-105). При цьому, [PERSON] 25 листопада 2021 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. з претензією (вимогою) кредитора до спадкоємців [PERSON] в розмірі 2 500 000,00 грн. (а.с. 62). Разом з тим, відповідачі борг до теперішнього часу не повернули. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України, отже зобов`язання за договором позики входять до складу спадщини. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. За правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Суд зазначає, що претензія від кредитора спадкодавця була заявлена через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України. У цьому випадку кредитор [PERSON] скористався своїм правом подати вимогу через нотаріуса. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Зважаючи на\~наведене,\~суд доходить\~висновку,\~що позикодавець\~ [PERSON] \~вправі вимагати\~з відповідачів\~стягнення суми\~заборгованості за\~договором позики від 17 серпня 2020 року та договором про переведення боргу від 20 квітня 2021 року в розмірі по 1 250 000,00 грн. з кожного, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні суми позики, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з відповідачів у рівних частках на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12\~405,00 грн., тобто по 6\~202,50 грн. з кожного. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості. На підставі викладеного та

Outcome: approved