Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

16.08.2023 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій позивач [PERSON] просить стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська»: - нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 467\~333,80 гривень. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 26.03.2021 року по 05.06.2023 року перебувала в трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», звільнена з посади машиніста установок збагачення та брикетування апаратних вуглезбагачення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітку за період\~з листопада\~2019\~року по\~червень 2023\~року в\~сумі 467\~333,80\~гривень (після утримання обов`язкових податків та зборів. (а. с. 1-6). Ухвалою суду від 17.08.2023 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а. с. 43). 08.09.2023 року ДП «ВК «Краснолиманська» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем надані не достовірні відомості. Позивач перебувала у трудових відносинах декілька періодів. Позивачем зазначено суму заборгованості, ураховуючи суми, які вже виплачені за деякі місяці (а за 2022 рік заробітна плата виплачена своєчасно та в повному обсязі), а також через те, що в сумах містяться суми податків, зборів. Тому сума заборгованості, на думку позивача, є значно завищеною. Так, по-перше [PERSON] працювала з 11.05.2018 року по 14.06.2020 року, звільнена з підприємства 14.06.2020 року (за власним бажанням). Позивачу, в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні було нараховано наступні суми: заробітна плата за грудень 2019 року 1737,20 гривень; за січень 2020 року 7910,43 гривень; за лютий 2020 року 3244,34 гривень; за березень 2020 року 5965,80 гривень; за квітень 2020 року 6465,80 гривень; за травень 2020 року 3104,07 гривень, за червень 2020 року 3526,57 гривень (у т.ч. 1657,28 заробітна плата, 1869,29 компенсація за невикористану відпустку), за липень 2020 року 26,23 гривень усього 31980,10 гривень (після обов`язкових утримань податків та зборів), що підтверджується довідкою №01/11-220/8 від 06.09.2023 року (а.с. 57) По - друге, [PERSON] працювала з 26.03.2021 року по 05.06.2023 року, звільнена з підприємства 05.06.2023 року (за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію). Позивачу, в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні було нараховано наступні суми: заробітна плата за квітень 2021 року 776,79 гривень; за травень 2021 року 2694,45 гривень; за липень 2021 року 319,88 гривень; за серпень 2021 року 1397,49 гривень; за червень 2021 року 2763,89 гривень (компенсація за невикористану відпустку) усього 32819,50 гривень (після обов`язкових утримань податків та зборів), що підтверджується довідкою №01/11-220/9 від 06.09.2023 року (а.с. 53) ДП «ВК\~«Краснолиманська» зазначається,\~що [PERSON] в день звільнення 05.06.2023 року, відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, пп. 2.26, 2.27 ч. 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» - у відділі кадрів була видана трудова книжка, після чого позивач повинна була звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку, оскільки позивач у день звільнення не працювала і знаходилася у безоплатній відпустці, про що зазначено в довідці з Відділу контрольного табеля: «бо» з 05.06-05.06 пр. №743/к (а. с. 55), однак такої вимоги заявлено не було. Вказаний факт, на думку відповідача, свідчить, про те, що позивач фактично погодилася з проведеним остаточним розрахунком заборгованості на розсуд відповідача. В позові відповідач просить відмовити (а.с. 47-50). Правом подати відповідь на відзив позивач [PERSON] не скористалася. Сторони на виклик до суду не з`явилися. Позивачем [PERSON] суду адресовано заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила ставитись до відзиву представника відповідача критично, ухвалити законне рішення на підставі письмових матеріалів у справі. Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська», за довіреністю Бушинська Є. В. подала заяву про розгляд справи без її участі у зв`язку з неможливістю бути присутньою в судовому засіданні через занятість у іншому процесі та просила винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська»: - 11.05.2018 року прийнята учеником машиніста конвеєра поверхні тимчасово; - 04.06.2018 року переведена машиністом конвеєра 3 розряду тимчасово; - 27.06.2018 року переведена машиністом 3 розряду; - 14.06.2020 року - звільнена за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням; - 26.03.2021 року прийнята машиністом установок збагачення та брикетування 5 розряду; - 05.06.2023 року - звільнена за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а. с. 22-36, 54). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з нею своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів\~справи вбачається,\~що ДП\~«ВК «Краснолиманська»\~має перед\~ [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати, нараховано наступні суми, що підлягають сплаті: за грудень 2019 року 1737,20 гривень; за січень 2020 року 7910,43 гривень; за лютий 2020 року 3244,34 гривень; за березень 2020 року 5965,80 гривень; за квітень 2020 року 6465,80 гривень; за травень 2020 року 3104,07 гривень, за червень 2020 року 3526,57 гривень (у т.ч. 1657,28 заробітна плата, 1869,29 компенсація за невикористану відпустку), за липень 2020 року 26,23 гривень усього 31980,10 гривень (після обов`язкових утримань податків та зборів), що підтверджується довідкою №01/11-220/8 від 06.09.2023 року (а.с. 57) та за квітень 2021 року 776,79 гривень; за травень 2021 року 2694,45 гривень; за липень 2021 року 319,88 гривень; за серпень 2021 року 1397,49 гривень; за червень 2021 року 2763,89 гривень (компенсація за невикористану відпустку) усього 32819,50 гривень (після обов`язкових утримань податків та зборів), що підтверджується довідкою №01/11-220/9 від 06.09.2023 року (а.с. 53) Відомості дослідженої бухгалтерської довідки позивачем [PERSON] не оспорено, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 10.10.2023 року складає 64799,60 гривень. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, згідно наказів ДП «ВК «Краснолиманська»: № 813/к від 14.06.2020 року [PERSON] звільнена з посади машиніста конвеєра 3 розряду, за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням; № 745/к від 05.06.2023 року [PERSON] звільнена з посади апаратника вуглезбагачення 5 розряду, за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. (а.с. 54, 58) Відповідно до\~положень ст.\~116\~КЗпП України сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена [PERSON] роботодавцем ДП «ВК «Краснолиманська» в день звільнення як 14.06.2020 року так і 05.06.2023 року. За таких обставин, безпідставними є доводи відповідача в частині невиплати нарахованих сум при звільненні з причини не звернення позивача в будь-який спосіб (усно до бухгалтерії, письмово до керівництва) з вимогою про проведення остаточного розрахунку. Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 64\~799,60 гривень з урахуванням утримання відповідачем прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Судом встановлено, дні звільнення 14.06.2020 року та 05.06.2023 року були не робочими днями для [PERSON] перебувала у відпустці, що підтверджується довідками з відділу контрольного табелю від 05.09.2023 року та 06.09.2023 року, суми заборгованості в дні звільнень не були виплачені. Відповідно до статті 116 КЗпП України законодавцем зазначається обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації в день звільнення. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, - при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ДП «ВК «Краснолиманська» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнена відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково на суму 64799,60 гривень, тобто на 13,87 % від заявлених вимог, (через електронний суд), тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 119,09 гривень (1073,60*0,8). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116 КЗпП України,

Outcome: partial