Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник [PERSON] - адвокат Кишеня В.С. з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Комунальне підприємство «Київпастранс», про зобов`язання видати ордер на жиле приміщення в гуртожитку. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 грудня 2022 року № 103-103/У-999-6026 про відмову у видачі ордеру на жиле приміщення [PERSON] ; зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрації видати [PERSON] ордер на право зайняття кімнати [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] . Представник позивача зазначає, що позивач була вселена до гуртожитку в окрему кімнату [ADDRESS] , в якій проживає одна до теперішнього часу, з 18 квітня 2000 року перебуває на квартирному обліку. Позивач вселена до кімнати гуртожитку саме на підставі ордеру, який в подальшому було здано при реєстрації місця проживання в цьому ж гуртожитку. Договір найму теж укладався саме на підставі ордеру, проте в подальшому ордер було втрачено та позивачу не повернуто. Після вселення до кімнати № 113 між автобусним парком № 2 та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення від 02 вересня 2002 року, однак копії попередніх договорів найму в [PERSON] не збереглися. Наразі гуртожиток перебуває на балансі КП «Київпастранс» філії Автобусний парк № 2. Також представник позивача зазначає, що кімната [ADDRESS] , є єдиним місцем проживання позивача, яким вона користується з 1985 року, іншого житла на праві власності чи користування у позивача немає. Представник позивача вважає, що відсутність у позивача будь-якого іншого житла, невикористання права на безоплатну приватизацію, вселення і користування кімнатою у гуртожитку на умовах договору найму тривалий час - понад 20 років, наявність реєстрації місця проживання, а також перебування на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, дають підстави стверджувати, що на позивача розповсюджується сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Представник позивача вказує, що рішенням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 грудня 2022 року № 103-103/У-999-6026 позивачу відмовлено у видачі ордера на право зайняття кімнати, в якому зазначено, що підставою для вселення [PERSON] до гуртожитку був договір оренди, укладений між КП «Київпастранс» АП №2 та ТОВ «Світанок», термін дії якого закінчився в 2004 році, та на [PERSON] не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». На думку представника позивача, порушене право позивача на житло підлягає відновленню шляхом видачі ордеру на право зайняття кімнати № 113 в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с.58-60) Відповідачем Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією копію ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 10 квітня 2023 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 62). Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. 25 квітня 2023 року третя особа КП «Київпастранс» через представника Тараско Т.Є. подало до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. КП «Київпастранс» вказує, що ордер на жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] від КП «Київпастранс» не видавався, оскільки позивач була туди тимчасово поселена на ліжко-місце на підставі договору оренди кімнат між філією КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 і ТОВ «Світанок», термін дії якого закінчився у 2000 році. Твердження позивача про те, що їй було видано ордер на поселення до гуртожитку, є безпідставним та недоведеним належними доказами. Крім того, вселення особи на тимчасове проживання не передбачає видачу ордеру. КП «Київпастранс» вказує, що зазначені обставини вже були предметом розгляду Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/9083/19 за позовом [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - КП «Київпастранс», про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 серпня 2019 року у задоволені позову [PERSON] відмовлено. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року у справі № 755/2453/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - КП «Київпастранс», про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. КП «Київпастранс» звертає увагу, що у жодному документі не зазначено номер кімнати, а вказана лише адреса: [ADDRESS] . Позивач ніколи не була та не є працівником КП «Київпастранс». (а.с.70-74) Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені учасниками справи обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом установлено, що листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 грудня 2022 року № 103-103/У-999-6026 [PERSON] повідомлено про відсутність правових підстав для видачі ордера на жиле приміщення, а саме: кімнату [ADDRESS] . Зазначено, що з наявних у справі квартирного обліку документів установлено, що підставою для вселення [PERSON] до гуртожитку був договір оренди, укладений між КП «Київпастранс» АП № 2 та ТОВ «Світанок», термін дії якого закінчився в 2004 році, та на [PERSON] не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (а.с. 11). Рішенням IX сесії VI скликання Київської міської ради від 24.05.2012 № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», з урахуванням рішення Київської міської ради від 18.04.2013 № 188/9245 «Про внесення змін у додаток до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», приміщення гуртожитку на [ADDRESS] , що є об`єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва, залишено у статусі «гуртожиток» та дозволено приватизацію їх жилих приміщень. Делеговано районним в м. Києві державним адміністраціям право видачі спеціальних ордерів на поселення в гуртожитки мешканцям гуртожитків, стосовно яких в установленому порядку було прийнято рішення про надання їм житлової площі у гуртожитку, але які не отримали її з незалежних від них причин (а.с. 14-18). Листом від 05 липня 2022 року № 103/3051/43/1 Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , відповідно до наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації № 30 від 10 квітня 2002 року «Про закріплення основних фондів комунальної власності територіальної громади міста Києва», закріплений на праві повного господарського відання за Автобусним парком № 2 КП «Київпастранс». Між управлінням житлово-комунального господарства Дніпровської районної державної адміністрації та КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 був укладений договір № 14 від 12.12.2014 з надання послуг по приватизації приміщень гуртожитку на [ADDRESS] . З 16.12.2019 року між Управлінням житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 була припинена дія договору з надання послуг по приватизації відомчого житлового фонду за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-24). 02 вересня 2002 року між КП Автотранспортне підприємство 13034 та [PERSON] було укладено договір найму житлових приміщень гуртожитку (а.с. 35-37). У договорі сторони передбачили, що: наймодавець передає, а наймач приймає в найм під житло 1 кімнату в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , площею 13,2 кв. м (п. 1.1.); строк дії договору згідно з домовленістю сторін визначається на 1 рік з 01 вересня 2002 року до 31 серпня 2003 року (п. 6.1.); договір найму припиняється внаслідок закінчення строку, на який було укладено договір (п. 6.4.). 01 вересня 2003 року між автобусним парком № 2 та [PERSON] було укладено договір найму житлових приміщень гуртожитку (а.с. 25-27). У договорі сторони передбачили, що: наймодавець передає, а наймач приймає в найм під житло 1 кімнату в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] площею 13,2 кв. м (п.1.1.); строк дії договору згідно з домовленістю сторін визначається на 1 рік з 01 вересня 2003 року до 31 серпня 2004 року (п. 6.1.); договір найму припиняється внаслідок закінчення строку, на який було укладено договір (п. 6.4.). Згідно з довідкою № 2071 від 27 березня 2019 року, виданою ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] у списках по житловій приватизації за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток не значиться (а.с. 28). Відповідно до довідки № 212 від 16 липня 2020 року, виданої Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, гр. [PERSON] перебуває на квартирному обліку з 18 квітня 2000 року у складі сім`ї з 1 особи (а.с. 30). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 2896599 від 27 березня 2019 року, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 22 березня 1996 року по теперішній час (а.с. 31). Позивачем надано рахунки на сплату комунальних послуг за об`єктом по [ADDRESS] , та квитанції про сплату комунальних послуг (а.с. 38-45). Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»). Судом установлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року у справі № 755/9083/19 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Київпастранс», про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. Цим рішенням встановлено наступне: «За змістом відповіді КП «Київпастранс» №053/01-1043 від 05.04.2019 року, позивачка не була та не є працівником КП «Київпастранс». Ордер на жилу площу в гуртожитку на ім`я позивача Автобусним парком №2 не видавався, оскільки остання була тимчасово заселена та зареєстрована 25.05.1985 року, на ліжко-місце, на підставі договору оренди кімнат між АТП 13034 та фірмою «Світанок». Всі ордера, які були видані КП «Київпастранс» на житлову площу за адресою: [ADDRESS] зберігаються, як документи звітності, у завідуючого гуртожитком (а.с. 27).» «…позивач звертаючись до відповідача з пакетом документів для здійснення приватизації жодним чином не зазначав обставин у зв`язку з якими в нього відсутня копія ордеру та попередньо не звертався з питанням про визнання його наймачем кімнати в гуртожитку у зв`язку з відсутністю/втратою відповідного ордеру. Відсутні і звернення позивача у порядку передбаченому п. 3 рішення Київської міської ради №596/7933 від 24.05.2012 року.» «... матеріали справи не містять належного підтвердження тієї обставини, що позивача було вселено у гуртожиток на ліжко-місце, однак таке не призводить до задоволення вимог про скасування рішення та зобов`язання відповідача здійснити приватизацію, оскільки при розгляді справи судом встановлено, що рішення про відмову у здійснені приватизації ґрунтується на вимогах закону щодо відсутності необхідного переліку документів для здійснення приватизації.» Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року у справі № 755/9083/19в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року у справі № 755/2453/20 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Київпастранс» про визнання права на приватизацію в гуртожитку та зобов`язання вчинити певні дії. Цим рішенням встановлено наступне: «Аналізуючи надані до справи докази, враховуючи вимоги законодавства, судом встановлені наступні факти: позивач ніколи не була працівником КП «Київпастранс»; позивач працювала в фірмі «Світанок» і останні мали договірні відносини з КП «Київпастранс» (неоформлені належним чином), щодо поселення та проживання в гуртожитку, що належить КП «Київпастранс», працівників фірми «Світанок». Позивач, будучи працівником фірми «Світанок», в 1985 році поселилася в гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , що перебуває на балансі КП «Київпастранс» (на той час у відданні АТП 13034), тимчасово, що підтверджується її реєстраціями на певні періоди часу - спочатку на один рік, потім двічі по три роки, а з 1996 року зареєстрована постійно. Щодо посилання позивача на те, що їй було видано ордер на поселення до гуртожитку, суд приходить до висновку, що дане твердження є безпідставне, недоведене належними доказами. Крім того, поселення особи на тимчасове проживання, не передбачає видачу ордеру на це. Зазначені вище норми законодавства передбачають, що для здійснення приватизації житла, окрім необхідності мати ордер, необхідним є і підпис та печатка на заяві на приватизацію балансоутримувача житла, яким по даному гуртожитку є Комунальне підприємство «Київпастранс». Третя особа КП «Київпастранс» не підписує і не ставить печатку на заяві позивача на приватизацію спірного житла, і суд погоджується з доводами третьої особи щодо такої позиції, а саме - відсутність ордеру на ім`я позивача (невидача взагалі такого ордеру ними як балансоутримувачем), що в свою чергу свідчить про відсутність у позивача правових підстав для можливості приватизувати спірне житло. Викладене вище дає підстави для відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права на приватизацію кімнати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відмова в цій частині позовних вимог є підставою і для відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу приватизації, здійснити заходи щодо приватизації кімнати в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Судом звертається увага і на те, що в жодному документі, в тому числі і довідці про реєстрацію позивача, не зазначено номер кімнати; позивач зареєстрована в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Звертається увага і на те, що посилання позивача на прийняття адміністрацією та профспілковим комітетом фірми побутових послуг «Світанок» спільного рішення в 1985 році про виділ позивачці кімнати в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , є безпідставне, не надано доказів наявності такого рішення.» Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року у справі № 755/2453/20 залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року та постановою Верховного Суду від 18 травня 2022 року. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Житлові правовідносини щодо забезпечення прав громадян на житло, належне використання і схоронність житлового фонду встановлені ЖК України. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані главою 4 розділу ІІІ ЖК України. Позивач [PERSON] посилається на те, що з карточки прописки вбачається, що з 25.05.1985 по 18.05.1986, з 31.05.1986 по 31.05.1989, з 02.06.1989 по 02.06.1992, з 22.03.1996 по теперішній час вона була та є зареєстрованою в [ADDRESS] . (а.с.32-33) Відповідно до вимог статті 128 ЖК УРСР в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Згідно зі статтею 129 ЖК УРСР в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до вимог статті 128 ЖК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 3167-IV від 01.12.2005, № 1999-VIII від 05.04.2017) порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно зі статтею 129 ЖК України (із змінами, внесеними згідно із Законом № 1999-VIII від 05.04.2017) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них визначається Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 (далі - Примірне положення № 498). У пункті 6 Примірного положення № 498 встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Згідно з пунктом 7 Примірного положення № 498 користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі № 755/247/16-ц (провадження № 61-13909св18) зазначено, що «житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру. Установивши, що власником гуртожитку або уповноваженою ним особою не приймалось спільне з профкомом рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку та не видавався спеціальний ордер на проживання у гуртожитку у порядку, передбаченому чинним законодавством, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що відсутні підстави вважати, що позивач набула право користування житловою площею у гуртожитку лише на підставі рішення профкому КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про надання згоди на заселення особи у гуртожиток на один рік. При цьому, строк договору на проживання в гуртожитку 10 серпня 2016 року закінчився, тому на його підставі також не можна визнати за особою право користування гуртожитком. Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкту. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, в судовому порядку підлягає захисту лише наявне в особи право. Згідно частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 753/22584/17 (провадження № 61-16164св19). Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: dismissed