Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

09 вересня 2022 року представник позивача [PERSON] в інтересах останнього звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, посилаючись на те, що 15 грудня 2021 року позивач уклав із відповідачем договір позики, за яким надав відповідачу позику в сумі 4000 доларів США строком до 15 червня 2022 року, умовами якого передбачено, що у разі протермінування оплати більше ніж на 2 місяці, відповідач оплачує позивачу штраф в розмірі 50000 гривень. Оскільки, відповідач в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2021 року щодо повернення отриманої ним позики не виконав, просив стягнути з відповідача на користь позивача в примусовому порядку суму боргу за договором позики від 15 грудня 2021 року, яка складається з основного боргу в розмірі 4000 доларів США; трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 31,56 доларів США та штрафу в розмірі 50000 гривень. Крім цього, 16 грудня 2021 року позивач надав відповідачу позику в сумі 2500 доларів США строком до 16 червня 2022 року, про що останній написав власноручну розписку, умовами якої передбачено щомісячну сплату коштів позивачу в розмірі 10 % від позиченої суми за користування позикою. Оскільки, відповідач в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики від 16 грудня 2021 року не виконав, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 16 грудня 2021 року, яка складається з основного боргу в розмірі 2500 доларів США; 10 % за користування позиченими грошовими коштами за період з 16 грудня 2021 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 2500 доларів США та трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 19,73 доларів США. Одночасно, просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються із суми сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З метою всебічного, повного, об`єктивного, безпосереднього дослідження доказів та з`ясування всіх обставин справи, суд з власної ініціативи ухвалив розгляд справи провести з повідомленням сторін. Представник відповідача в інтересах останнього подав відзив до суду, в якому позов не визнав, посилаючись на те, що в договорі позики від 15 грудня 2021 року не вказано, що позичальник [PERSON] отримав в борг 4000 доларів США, а тому останній не зобов`язаний повертати вказану суму грошей. Крім цього, вимога про сплату штрафу є неправомірною, так як відповідальність за прострочення повернення боргу врегульовано ст. 625 ЦК України. Крім цього, [PERSON] не визнає боргову розписку від 16 грудня 2021 року, так як вказані в неї 2500 доларів США він безпосередньо від [PERSON] не отримував. Також, вважає несправедливими визначені у вказаній розписці 10 процентів від позиченої суми за користування кредитом, а тому їх необхідно зменшити. Просив відмовити в позові за безпідставністю та зменшити відсотки за користування грошима по розписці від 16 грудня 2021 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються із суми сплаченого судового збору в розмірі 4039 гривень 63 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 гривень. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, а також у стягненні на користь позивача судових витрат. Допитаний як свідок за його згодою відповідач [PERSON] показав суду, що 16 грудня 2021 року він отримав позику в сумі 2500 доларів США від [PERSON] та в забезпечення зобов`язання надав їй довіреність на власний автомобіль. На час написання ним розписки на місці був присутній [PERSON] , однак оскільки грошові кошти отримав саме від [PERSON] , то позов не визнає. Договір позики від 15 грудня 2021 року з [PERSON] він не укладав та суму грошей в 4000 доларів США від останнього не отримував. Свідок [PERSON] показала суду, що є бабусею відповідача [PERSON] та була присутньою при отриманні останнім позики в сумі 2500 доларів США від [PERSON] під «заставу» автомобіля. В автомобілі на місці отримання відповідачем позики був ще один чоловік, однак вона його не знає. Про отримання онуком позики 15 грудня 2021 року в сумі 4000 доларів США їй нічого не відомо. Суд, з`ясувавши правові позиції сторін та обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 грудня 2021 року сторони уклали договір позики, за яким позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 4000 доларів США строком до 15 червня 2022 року. Пунктами 3.1, 3.2 вказаного договору передбачено, що позикодавець передав всю суму позики позичальнику під час підписання даного договору. Підписанням цього договору позичальник підтверджує факт отримання позики від позикодавця у повному обсязі. Умовами п. 4.4 договору позики передбачено, що у разі протермінування оплати більше ніж на 2 місяці, позичальник оплачує позикодавцю штраф в розмірі 50000 гривень. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] заперечував факт укладання 15 грудня 2021 року договору позики з [PERSON] та отримання ним позики від останнього в сумі 4000 доларів США Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження факту укладання договору позики між сторонами від 15 грудня 2021 року та передачі відповідачу грошей в сумі 4000 доларів США, позивач [PERSON] надав суду оригінал підписаного сторонами договору позики від 15 грудня 2021 року. Хоча відповідач не визнав факт укладання даного договору, проте належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладання договору позики від 15 грудня 2021 року та викладені у ньому обставини, суду не надав. Більш того, за клопотанням сторони відповідача ухвалою суду від 17 липня 2023 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза для з`ясування чи підписував [PERSON] договір позики від 15 грудня 2021 року, яка не була проведена у зв`язку із його відмовою оплатити вартість експертизи. За вказаних обставин, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд вважає доведеним той факт, що між сторонами 15 грудня 2021 року був укладений договір позики, який був підписаний обома сторонами, за яким позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику, а останній зобов`язався повернути позику до 15 червня 2022 року в сумі 4000 доларів США в гривневому еквіваленті на момент повернення. Також, суд вважає безпідставною позицію представника відповідача про те, що на другому аркуші договору позики не зазначена сума грошей, яка надається в позику, тому є недоведеним факт отримання відповідачем позики саме в сумі 4000 доларів США, оскільки перший аркуш договору міг бути замінений. Аналізуючи зміст договору позики, суд приходить до висновку, що його другий аркуш, який підписаний відповідачем, є продовженням першого. Також, у наявному на другому аркуші п. 3.3 договору зазначено, що сума позики, передбачена пунктом 2.2 договору, має бути повернута позичальником в повному обсязі. Одночасно, в п. 5.6 договору зазначено, що цей договір укладено в двох примірниках, з яких перший примірник залишається у позичальника, а інший примірник - у позикодавця. На підтвердження своїх доводів позивач надав суду оригінал договору позики від 15 грудня 2021 року, в той же час відповідач на спростування позовних вимог та підтвердження своїх заперечень свого примірника договору не надав. Згідно вимог ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 526, 530, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений сторонами строк, відповідно до вказівок договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від виконання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. А відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З положень ч. 1 ст. 628 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником. Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У свою чергу згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Тим самим, нарахування 3 % річних в силу ст. 625 ЦК України разом із неустойкою не є подвійною відповідальністю за одне й те саме порушення, що спростовує доводи представника відповідача про неможливість одночасного стягнення трьох відсотків річних та штрафу. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У зв`язку з тим, що відповідач не повернув позивачу отриману ним позику в сумі 4000 доларів США за договором позики від 15 грудня 2021 року в обумовлений сторонами строк, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача в примусовому порядку заборгованості за вказаним договором, яка складається з основного боргу в розмірі 4000 доларів США; штрафу в розмірі 50000 гривень та трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 28 доларів США. При цьому, в позові помилково зазначено період вираховування трьох відсотків річних з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року, що становить 85 днів, замість помилково зазначених в позові 96 днів. А тому, розмір трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року становить 28 доларів США, а саме: 4000 доларів США х 3% : 365 днів х 85 днів = 28 доларів США. Крім цього, 16 грудня 2021 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 2500 доларів США строком до 16 червня 2022 року, про що свідчить відповідна розписка останнього, умовами якої передбачено щомісячну сплату коштів позивачу в розмірі 10 % від позиченої суми за користування позикою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2012 року в справі за № 6-63цс13, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц та Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2022 року в справі за № 361/8807/18. За вказаних обставин, заперечення відповідача про те, що вказані кошти передавалися йому не [PERSON] , а іншою особою, є безпідставними, оскільки вказана обставина спростована змістом наданої самим відповідачем письмової розписки. Зважаючи на те, що згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких встановлений договором, а також на свободу договору, яка визначена ст.ст. 6, 627 ЦК України, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на несправедливість визначених сторонами договору процентів за користування позикою та необхідність їх зменшення. У зв`язку з тим, що відповідач не повернув позивачу отриману ним позику в сумі 2500 доларів США за договором позики від 16 грудня 2021 року в обумовлений сторонами строк, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача в примусовому порядку вказаної суми заборгованості, а також процентів за користування позикою та трьох відсотків річних. Щодо стягнення процентів за користування позикою та трьох відсотків річних слід зазначити наступне. Позивач просив стягнути проценти за користування позикою за договором від 16 грудня 2021 року за період з 16 грудня 2021 року по 07 вересня 2022 року (час звернення до суду) в розмірі 2300 доларів США, що регулюється ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Також, позивач просив стягнути три відсотки річних за прострочення зобов`язання з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року (час звернення до суду) в розмірі 19,73 доларів США, що регулюється ч. 2 ст. 625 ЦК України. У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, Велика Палата Верховного Суду, формуючи практику, дійшла наступного висновку: - проценти за користування кредитом (позикою) - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України; - проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування». Після закінчення строку дії кредитного договору (договору позики) змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України (3% річних). Велика Палата Верховного Суду дійшла до вказаного висновку з тих мотивів, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, тобто виключається одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України. За умовами договору позики (розписки) від 16 грудня 2021 року позика в сумі 2500 доларів США надавалися строком до 16 червня 2022 року. Таким чином, нарахування визначених договором 10 % за користування позикою після 16 червня 2022 року суперечить вимогам ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у зв`язку із чим з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути суму заборгованості за 10 % за користування позиченими грошовими коштами за період з 16 грудня 2021 року по 16 червня 2022 року, що становить 1500 доларів США, а саме: 2500 доларів США х 10 % х 6 місяців = 1500 доларів США. Також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три відсотки річних за прострочення зобов`язання за договором позики (розпискою) від 16 грудня 2021 року за період з 17 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року (час звернення до суду) в розмірі 17 доларів США. При цьому, в позові помилково зазначено період 96 днів вираховування суми трьох відсотків річних за договором позики (розпискою) від 16 грудня 2021 року з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року, оскільки період прострочення зобов`язання до часу звернення до суду слід рахувати з 17 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року, що становить 83 днів, а сума трьох відсотків річних складає 17 доларів США, а саме: 2500 доларів США х 3% : 365 днів х 83 днів = 17 доларів США. Одночасно, стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті не суперечить законодавству України так як кредит надавався у валюті. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, яка викладена рішенні Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, відповідно до якої у разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів в іноземній валюті, яка отримана в позику. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Заперечення відповідача та його представника проти позову суд вважає безпідставними, у зв`язку із чим вони підлягають відхиленню. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя, а в рішенні Європейського суду у справі "Проніна проти України" наголошується, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. В позовній заяві представник позивача зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які складаються із суми сплаченого судового збору в розмірі 4039 гривень 63 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень, тому суд приходить до висновку, що така заява подана до суду в межах строку, передбаченого ч. 1 ст. 134 ЦПК України. В послідуючому, в своєму клопотанні від 12 грудня 2022 року представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних о слуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7500 гривень представник позивача подав до суду договір про надання правової допомоги № 1018 від 18 липня 2022 року, відповідно до п. 5.1 якого вартість послуг, які надаються представником, обумовлені в додатку № 1 до даного договору; додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 1018 від 18 липня 2022 року, відповідно до якого вартість однієї години роботи адвоката становить 1500 гривень; акт виконаних робіт № 1 до договору про надання правової допомоги № 1018 від 18 липня 2022 року, в якому наявний детальний опис проведених робіт, кількість витраченого часу на підготовку та подання позовної заяви, що становить 5 годин та загальна вартість наданих послуг в сумі 7500 гривень; меморіальний ордер АТ «КБ Приватбанк» № @ 2PL056755 від 03 серпня 2022 року, меморіальний ордер АТ «КБ Приватбанк» № @ 2PL380612 від 07 вересня 2022 року, квитанція АТ «КБ Приватбанк» № 0.0.2773119580.1 від 12 грудня 2022 року, якими позивачем оплачено адвокату вартість отриманої правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 1018 від 18 липня 2022 року в сумі 7500 гривень. За вказаних обставин, із урахуванням складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, детальний опис яких разом із їх вартістю міститься у матеріалах справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім витрати на правничу професійну допомогу по справі в сумі 7500 гривень. Крім того, за змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позову, то сплачений по справі судовий збір підлягає пропорційному стягненню з позивача на користь відповідача відповідно до задоволеної суми позову, що становить 3217 гривень 19 копійок, а саме 4000 доларів США + 2500 доларів США + 1500 доларів США + 28 доларів США + 17 доларів США = 8045 доларів США х 39,99 гривень (курс долара США на момент сплати судового збору) = 321719, 55 гривень + 50000 гривень (штраф) = 371719,55 гривень х 1% = 3717,19 гривень. На підставі ст.ст. 3, 6, 11, 15, 509, 526, 530, 598, 599, 612, 625, 627-629, 1046-1050 ЦК України, суд

Outcome: partial