Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що з 2010 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем. [INFO] у них народився син - [PERSON] . Після 2014 року відносини між сторонами припинились, [PERSON] майже постійно перебувала в Польщі, участь у вихованні сина приймала дистанційно. Дитина проживала з батьком, який її забезпечує. Оскільки у сторін є неузгодженість з приводу визначення місця проживання сина, позивач просить вирішити спір в судовому порядку та визначити місце проживання [PERSON] з ним. Ухвалою суду від 22 червня 2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, в письмовій заяві просила здійснювати розгляд справи без її участі. Зазначила, що на даний час перебуває у Республіці Польща, де офіційно працевлаштована, очікує на карту побуту, тому виїхати за межі країни немає змоги. Позовні вимоги визнає частково: враховуючи позицію дитини (син бажає навчатись в Україні, та не хоче проживати в Республіці Польща) не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком, однак хотіла б щоб син проживав з нею, у стягненні судових витрат просила відмовити. Представник Виконавчого комітету Луцької міської ради проти задоволення позову не заперечив, вказав, що дитина хоче проживати разом із батьком, додатково надав суду висновок щодо розв`язання спору. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2010 по 2014 роки. В період спільного проживання у них народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с.13). З доводів позивача вбачається, що з часу окремого проживання сторін [PERSON] проживає з батьком, вказане підтверджується доказами долученими при подачі позову (а.с.14,23, 24). [PERSON] є працездатним, офіційно працевлаштований, отримує стабільний дохід, має задовільний стан здоров`я (а.с. 18-22). Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 суд зробив висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідна правова позиція застосована і в постанові ВС від 29.09.2021 у справі №459/3411/17, провадження №61-10531св21. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини крізь призму врахування найкращих інтересів дитини необхідно встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради № 205 від 29 серпня 2023 року вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із батьком. З 2018 року [PERSON] почала регулярно виїжджати до Республіки Польща (син періодично проживав з батьком). У 2021 року остання отримала робочу візу, тому виїхала до Польщі і перебуває там по цей час. Дитина понад два роки проживає з батьком, матір періодично телефонує. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, у лютому 2022 року позивач вивіз сина до матері, однак дитина сумувала за звичним способом життя, рідними та друзями. Відтак, з жовтня 2022 року малолітній [PERSON] знову проживає в м. Луцьку. З акту обстеження умов проживання сім`ї від 01.06.2023 року вбачається, що позивач разом із сином проживає в трикімнатній квартирі з усіма комунальними зручностями. В помешканні для дитини створенні належні умови проживання, навчання та відпочинку (а.с.25). Відповідно до інформації з навчального закладу (Луцький ліцей №25 Луцької міської ради) батько приймає участь у вихованні сина, відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, мати [PERSON] зі школою контакти не підтримує, проживає за межами України (а.с.17). З огляду на наведене, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин сторін, ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків, позицію щодо позову, вік та інтереси дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Згідно положень ст. 141 ЦПК України на відповідача покладаються судові витрати зі сплати судового збору. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. В даному випадку, заявлений позивачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в 4000 грн. підтверджується договором про надання правничої допомоги № 18/05 від 18.05.2023 року, детальним описом наданих адвокатських послуг від 06.06.2023 року, актом прийняття-передачі наданих послуг від 06.06.2023 року, копією квитанцї (а.с.32-39). У постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року в справі № 757/36628/16ц (провадження № 61-19062св21) вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної робот, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Суд зауважує, що клопотання про зменшення суми витрат на правову допомогу стороною відповідача не заявлялось. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, суд бере до уваги обставини справи, те, що позов задоволено повністю, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, а також поведінку сторін під час судового розгляду справи. Враховуючи наведене, а також положення ч.2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає вимоги позивача щодо розподілу судових витрат такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved