Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

05.04.2023 року на адресу Новобузького районного суду надійшов цивільний позов ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал`до відповідача [PERSON] за яким позивач просив ухвалити судове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за ставкою 3% річних та інфляційних втрат за період з 20.04.2018 року по 10.03.2023 року у розмірі 34807,28 гривень та судових витрат по справі. В обґрунтування позову зазначив, що 16.08.2013 року між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 003-14008-160813 за яким останній отримав кредит на споживчі цілі у сумі 36300 грн на строк починаючи з 16.08.2013 року по 14.08.2015 року зі сплатою 48.00% річних за користування кредитними коштами. У зв`язку з невиконанням умов Кредитного договору рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20.03.2018 року по справі №481/1497/17 стягнуто з боржника на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 45093,92 грн. 28.04.2020 року між АТ « Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2234/К за яким було відступлено права вимоги і за Кредитним договором №003-14008-160813 від 16.08.2013 року. 02.08.2021 року Новобузький районний суд Миколаївської області своєю ухвалою замінив сторону АТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Профіт Капітал» по справі №481/1497/17 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вищевказаного рішення від 20.03.2018 року. Оскільки вищезазначене рішення не є виконаним, позивач звернувся із позовом про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості, що підлягала стягненню за рішенням суду, та інфляційних втрат. 06.04.2023 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовом останній направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статі 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання),-а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу. Так, відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 45093,92 грн, що встановлена рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20.03.2018 року у справі № 481/1497/17, є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, згідно правового висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12, - право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Тобто, після закінчення строку дії кредитного договору або в разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст.625 ЦК України. Згідно ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Такого правового висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019р. у справі №761/4878/16-ц (провадження № 61-1625св18). Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Така позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) та від 04 червня 2019року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 16.08.2013 року між ПАТ "Дельта Банк" та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №№003-14008-160813, про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки на умовах тарифного пакету «Кредитна картка №1 «Еволюція (Лояльна)» з кредитним лімітом у розмірі 36 300,00 грн. У рішенні від 20.03.2018 року Новобузьким районним суд Миколаївської області у справі №481/1497/17, стягнуто з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства\~\~«Дельта Банк» суму боргу за кредитним договором № 003-14008-160813 від 16.08.2013 року у загальному розмірі 45093,92 гривень ( тіло кредиту\~28391,47 грн. та відсотки\~16702,45 грн.) та судовий збір в розмірі 1600,00 гривень. Відомостей про виконання зазначеного вище рішення суду від 20.03.2018 року матеріали справи 481/1497/17 не містять та відповідачем не надано. 28.04.2020 року між АТ « Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2234/К за яким було відступлено права вимоги і за Кредитним договором №003-14008-160813 від 16.08.2013 року. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 02.08.2021 року №481/1497/17 замінено сторону виконавчого провадження - стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою\~відповідальністю \~«Фінансова компанія\~«Профіт Капітал» у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа по справі №481/1497/17 про стягнення з [PERSON] , [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), яка проживає по [ADDRESS] на користь Публічного акціонерного товариства\~\~Дельта Банк\~ суму боргу за кредитним договором № 003-14008-160813 від 16.08.2013 року у загальному розмірі 45093,92 гривень ( тіло кредиту\~28391,47 грн. та відсотки\~16702,45 грн.) та судовий збір в розмірі 1600,00 гривень. Тож, оскільки у період з 20.04.2018 року (дата набрання рішенням законної сили) по 10.03.2023 року (дата розрахунку заборгованості) відповідач безпідставно користувався коштами у розмірі 45093,92 гривень, що належали до сплати ПАТ "Дельта Банк", а після укладення договору про відступлення права вимоги позивачу - ТОВ «ФК «Профіт Капітал», останнє має підстави вимагати від відповідачів сплати 3% річних за користування грошовими коштами. Суд вважає вірним твердження позивача щодо відсутності порушення ним строків позовної давності з огляду на наступне. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). \~ \~ \~ \~Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема 5. Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України крім іншого доповнено пунктом 12 , відповідно до якого «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COV1D-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Таким чином зважаючи на той факт, що з 12.03.2020 року на всій території України установлено карантин, дія якого продовжена на день звернення до суду з позовом, тому обраховувати строк позовної давності слід від дати набрання законної сили Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 року останніми трьома роками, які йому передували. Тому для початку обрахування строку позовної давності, необхідно враховувати строки, котрі не порушені позивачем при подачі позовної заяви. Разом з тим відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України внесеного ЗУ « Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» №2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 17 березня 2022 року - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Водночас словосполучення "у період дії" вказує на те, що три проценти річних та інфляційних втрати не нараховуються саме під час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, отже Законом чітко встановлений проміжок часу, за яким позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України Воєнний стан в Україні введено Указом Президента України від 24 лютого 2022 року та на час розгляду справи не припинено, тому право нараховувати штрафні санкції відповідно до ст. 625 ЦК України у позивача існувало в строк до 23 лютого 2022 року включно. З огляду на вищевикладене судом зроблено перерахунок інфляційних втрат за період з 20.04.2018 року по 23.02.2022 року, які розраховуються за формулою : [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції (%)] / 100% - [Сума боргу], де [Сума боргу] сума простроченого боргу, а [Індекс інфляції (%)] добуток щомісячних індексів за відповідний період. Індекс інфляції становить : 128,1106 % травень 2018100% червень 2018100% липень 201899,30% серпень 2018100% вересень 2018101,90% жовтень 2018101,70% листопад 2018101,40% грудень 2018100,80% 2019104,10% 2020105,00% 2021110,00% січень 2022101,30% Відповідно інфляційні нарахування які підлягають стягненню з відповідача дорівнюють (45093,92 х 128,1106 % - 45093,92 ) 12 676,17 гривень. Крім того судом зроблено перерахунок 3% річних за період з 20.04.2018 року по 23.02.2022 року, які розраховуються за формулою : [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], де [Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] три проценти річних, відповідно до\~ст.\~625\~ЦК України; [Кількість днів] різниця між датою закінчення розрахунку та датою початку розрахунку; а [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році. Відповідно 3% річних які підлягають стягненню з відповідача дорівнюють (45093,92 х 3% /100% х 1406 / 365 ) 5211,13 гривень. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з відповідача [PERSON] 3 % річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України у розмірі 5211,13 гривень та інфляційних втрат у розмірі 12\~676,17 гривень. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути на користь позивача судові витрати понесені останнім на оплату судового збору, але пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, оскільки позов підлягає задоволенню лише на 51,39 % від заявлених вимог, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1304,69 грн. судового збору. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу судом встановлено наступне. Положеннями\~ст.59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3\~ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4\~ст.137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5\~ст.137 ЦПК України\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6\~ст.137 ЦПК України\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЧЦ №000398 від 27.06.2019 р. на [PERSON] (прийнятий на роботу в адвокатське об`єднання «Правовий діалог» 16.08.2021 року), договору №28092021-1 від 28.09.2021 р. між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» про надання правової допомоги;додаткової угоди №6 від 01.12.2022 року, Акт №1 приймання-передачі наданих послуг до договору №28092021-1 від 28.09.2021 р. про надання правової допомоги, з зазначенням розміру та обсягу наданої правової допомоги із зазначенням вартості, а саме вартість наданих послуг із правової допомоги складає 2500,00 грн., в яку відповідно включено правову допомогу за позовом до [PERSON] за кредитним договором 003-14008-160813, в розмірі 2500,00 грн., що була сплачена ТОВ «ФК «Профіт Капітал» адвокатському об`єднанню «Правовий діалог», та підтверджується платіжним дорученням від 23.02.2023 року. За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога позивача, у частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованою. Разом з тим відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову - інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вищевказане та враховуючи, що позов підлягає задоволенню лише на 51,39 % від заявлених вимог, то з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1215,25 гривень.

Outcome: partial