Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

29.08.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, згідно якого позивач просить: Визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної частки (паю), розміром 6.9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Нива» Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ОД № 0137184, від 15 липня 1996 року виданого на підставі рішення Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №388/96 від 08 липня 1996 року на ім`я [PERSON] , укладений 07.05.2001 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] право на земельну частку (пай), розміром 6.9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Нива» Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ОД № 0137184, від 15 липня 1996 року виданого на підставі рішення Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №388/96 від 08 липня 1996 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15 липня 1996 року за [NUMBER]. У судове засідання позивач не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. В судове засідання відповідач, не з`явився, причина не явки суду не відома. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 ЦПК України, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст. 283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. 07.05.2001 року між позивачем [PERSON] (далі по тексту, позивач) та відповідачем [PERSON] (далі по тексту, відповідач), був укладений договір купівлі-продажу сертифікату на право на земельну часту (пай), серія ОД № 0137184, від 15 липня 1996 року виданого на підставі рішення Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №388/96 від 08 липня 1996 року, згідно якого відповідачу належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Нива» розміром 6.9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). При підписанні вказаного договору купівлі-продажу сертифікату на земельну частку (пай) з відповідачем [PERSON] , позивачем було передано грошові кошти в повному обсязі, натомість відповідач продав своє право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колишнього КСП «Нива» розміром 6.9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та передав цей сертифікат. Позивачем, придбано право на земельну частку /пай/ розміром 6,9 в умовних кадастрових гектарах у [PERSON] відповідно до діючого на той час законодавства, а саме: Указу Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», ст. 3 якого визначала, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування застави. Відповідно до ст. 6 ЗК України (в редакції що діяла на момент виникнення правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування, та обміну. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №84/5/232 від 08.08.2005 року) - громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом (п.2.2.); договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку (п.2.3.). За таких обставин, після передачі позивачем коштів за куплене право на земельну частку (пай) продавцю та передачі продавцем, [PERSON] позивачу [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай), на підставі ст. ст. 224-225 ЦК УРСР (в ред.1963р.), які діяли на час домовленостей і існуючих правовідносин між сторонами, відбулося повне виконання договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), розміром 6,9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності КСП «Нива». На даний час позивач як покупець земельної частки (паю) виконавши всі умови договору, не має можливості зареєструвати за собою право на земельну частку (пай) в установленому порядку та вирішити питання виділення земельної ділянки в натурі на місцевості у зв`язку з тим, що змінилося законодавство, а посвідчити договір купівлі-продажу земельної частки (паю) можливість відсутня. При вирішенні спору суд керується нормами матеріального права, що діяли на момент вчинення правочину. Згідно до ст.224, 225 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. З наведеного вбачається, що сторонами за договором купівлі- продажу фактично виконані всі умови договору, але не відбулося нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток/паїв/,,, право на земельну частку /пай/ мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку /пай/. Відповідно до статті 2 вищезазначеного закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку/пай/, є сертифікат на право на земельну частку /пай/, виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/ також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Відповідно до ст.224 ЦК України (в редакції 1960 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.128 ЦК України (в редакції 1960 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст.153 ЦК України (в редакції 1960 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона продавець - передає майно (товар) у власність іншій стороні - покупцю, а покупець приймає і сплачує за нього визначену грошову суму. Згідно з ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторонами були виконані усі істотні умови договору, а також що майно було правомірно придбано позивачкою, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved