Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, у якому просив позбавити батьківських прав його матір - [PERSON] щодо нього. На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначив, що 22 липня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який рішенням суду розірвано 19 жовтня 2022 року . У період шлюбу народився [PERSON] (позивач по справі), який проживає з батьком та перебуває на його утриманні. [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, тривалий час проживає за межами України, не спілкується із сином, не виховує його і не має бажання цього робити і в подальшому, тобто не виконує обов`язків, покладених законом на матір. Посилаючись на те, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність відповідального ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків, [PERSON] , просив позов задовольнити. Ухвалою судді від 24 листопада 2022 року відкрито провадження в указаній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 30 січня 2023 року представник позивача подав клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] у зв`язку зі смертю [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 30 січня 2023 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . У лютому 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказував на те, що заперечує проти позову в повному обсязі, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що позивачка ніколи не ухилялася від своїх батьківських обов`язків, із дитиною постійно спілкувалася в телефонному режимі і ніколи ніяких непорозумінь не виникало. Подача вказаного позову свідчить про те, що батьком вчинялись активні дії щодо налаштування сина проти матері. Більше того, матір не могла вільно спілкуватися з дитиною, оскільки батько не дозволяв їй бути разом з сином та провести час наодинці. Разом із цим, матір ніколи не відмовлялась утримувати дитину в межах своїх реальних фінансових можливостей. У березні 2023 року представник позивача подав заяву про зміну підстав позову та доповнив підстави позову для позбавлення її батьківських прав відносно позивача. Зазначає, що у липні 2021 року відповідачка пішла з родини та почала проживати окремо. З липня 2021 року по лютий 2023 року [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки стосовно позивача. У вказаний період (з липня 2021 року) відповідачка не спілкується з дитиною, не приймає участі в її житті і не цікавиться інтересами дитини, не здійснює догляд за дитиною та її вихованням, а також не забезпечує матеріальне утримання і задоволення життєвих потреб дитини (щодо їжі, одягу, оплати вартості навчання, шкільного приладдя, медичного обслуговування і лікування, розвитку здібностей дитини і відвідування спортивних секцій тощо). У період з 23 грудня 2022 року (з дня смерті батька) по лютий 2023 року (по день встановлення піклування дитині) відповідачка фактично покинула дитину одну в складних життєвих обставинах, оскільки [PERSON] не цікавилася в яких фактичних умовах залишилася проживати дитина, з ким із дорослих залишився син, хто за ним доглядає і займається вихованням. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд позов задовольнити. У квітні 2023 року представник відповідача подала заперечення проти заяви про зміну підстав позову, у яких вказувала на те, що заперечує проти позову в повному обсязі, змінені позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що відповідачка почала окремо проживати від чоловіка з тих підстав, що він почав застосовувати до неї фізичне та психологічне насилля. Вона всіма можливими шляхами намагалася підтримувати відносини з дитиною та за будь-якої можливості бути поруч. Сам факт проживання дитини окремо від матері протягом певного часу, не свідчить про ухилення останньої від виконання батьківських обов`язків та не може бути підставою для позбавлення матері батьківських прав щодо дитини. Починаючи з моменту смерті батька, матір вчиняє дії, направлені на переведення на неї обов`язку здійснення оплати на навчання дитини. Також вона здійснює переведення коштів, на рахунок відкритий на ім`я дитини, які за необхідності син може використати в будь-який час. 20 квітня 2023 року від Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . 27 квітня 2023 року до суду надійшла заява представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Ухвалою суду від 08 травня 2023 року у задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі - відмовлено. 22 травня 2023 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про витребування доказів у Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації. Ухвалою суду від 31 травня 2023 року клопотання представника відповідача про витребування доказів - задоволено. Витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації (01010, м. Київ, вул. М. Омеляновича-Павленка, буд. 15): - копію відеозапису, на якому зафіксовано спілкування посадових осіб Служби у справах дітей Печерської РДА [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] , що відбувалося 02 березня 2023 року. - копії документів, що підтверджують проведення посадовими особами Служби у справах дітей Печерської РДА процедури ідентифікації [PERSON] під час спілкування з ним технічними засобами. У травні, червні та серпні 2023 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, у яких заявник вказує на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно [PERSON] . Указує, що [PERSON] не надано доказів на спростування підстав позову, а також не зазначено жодних мотивованих пояснень щодо своїх дій у період з дня смерті батька по день встановлення піклування над дитиною (піклувальником призначено старшу сестру [PERSON] ). 04 серпня 2023 року до суду надійшла заява представника відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 15 серпня 2023 року у задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі - відмовлено. Ухвалою суду від 15 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримав позов в повному обсязі та просив позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини, оскільки мати дитини протягом тривалого часу не піклується про дитину не надає їй матеріальної допомоги та не займається її вихованням. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, зазначивши, що відповідачка не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Суд установив, що 22 липня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, розірвано. У період шлюбу, [INFO] народився син, [PERSON] . Установлено, що [PERSON] з липня 2021 року проживає в Естонії в м. Таллінн. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви, [PERSON] , якому виповнилося 14 років, виявив бажання проживати разом із батьком [PERSON] , за місцем його проживання. Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2021 року встановлено, що дитина з батьком зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Провести бесіду з матір`ю дитини не вдалося, оскільки місце проживання її невідоме. [PERSON] забезпечував і оплачував навчання [PERSON] в «Київській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів «Британська міжнародна школа - Київ», що підтверджується договором від 26 жовтня 2021 року на навчальний рік 2021-2022, та у «Міжнародній школі Талліна», що підтверджується договором від 15 червня 2022 року. [INFO] батько [PERSON] - [PERSON] помер. Неповнолітній [PERSON] має статус «дитина, позбавлена батьківського піклування» відповідно до розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 січня 2023 року № 27 «Про надання дитині статусу «дитина, позбавлення батьківського піклування» та, відповідно до наказу Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, є тимчасово влаштованим на виховання до сестри [PERSON] . На даний час сестра позивача [PERSON] є законним піклувальником дитини - [PERSON] на підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації №50 від 03 лютого 2023 року, оскільки дитину було визнано позбавленою батьківського піклування розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 27 від 27 січня 2023 року у зв`язку із смертю рідного батька [PERSON] (з яким проживала дитина), а також ухиленням матері [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. Печерська районна в м. Києві державної адміністрація надала висновок від 27 березня 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Судом допитано в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особа, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують до її жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 156 визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на особисте звернення до суду з відповідною заявою в порядку цивільного судочинства за захистом свого права чи інтересу, а також може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких він (вона) особисто бере участь. Звертаючись до суду з позовом, неповнолітній [PERSON] посилався на те, що його матір ухилялася від виконання своїх обов`язків з його виховання, добровільно не брала участі в його утриманні, не цікавилася його вихованням та розвитком. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачкою заперечення на позов свідчить про інтерес до дитини. Разом із тим, положення частини першої статті 169 Сімейного кодексу України передбачають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав мають мати, батько, що позбавлені батьківських прав особисто. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року в справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом установлено, що з липня 2021 року дитина постійно проживав з батьком, а відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Держави Естонія. Відповідачка постійно спілкувалася з дитиною за допомогою СМС-повідомлень та телефонних дзвінків. Суд вважає, що прояв інтересу до життя власної дитини, лише за допомогою телекомунікаційних засобів не є належною реалізацією батьківського піклування. Крім того, відповідачка не була позбавлена ані права, ані можливості відвідати місце проживання дитини за власною ініціативною, без попереднього узгодження такого візиту з батьком [PERSON] . Доводи [PERSON] про те, що батько дитини чинив їй перешкоди у спілкуванні із сином не беруться судом до уваги, оскільки відповідачка не надала суду доказів того, що вона зверталася до компетентних органів з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично мати самоусунулася (ухилилася) від виховання сина, не піклувалася про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляють відповідачку можливості підставно заперечувати проти задоволення позову. Суд зауважує, що відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Такі життєві умови були обрані відповідачкою після фактичного припинення шлюбних відносин з батьком дитини - [PERSON] , відповідачка мала усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Також судом прийнято до уваги, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин у липні 2021 році відповідачка не проживала із дитиною однією сім`єю, та, відповідно, з вказаного часу не брала та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання. Зазначені обставини підтверджуються висновком Печерської районної в м. Києві державної адміністрація від 27 березня 2023 року, яка взяла до уваги вищезазначену інформацію. Крім того, суд враховує, що відповідачка була достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дитини, викликаною хворобою та смертю його батька, однак не вжила заходів на забезпечення догляду за дитиною, яка після смерті батька була позбавлена будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над дитиною та призначення опікуном старшу сестру. Покази свідка [PERSON] не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки даний свідок не була присутня під час зустрічей дитини та відповідачки [PERSON] , а всі пояснення, які вона надала були отримані [PERSON] зі слів [PERSON] . Встановлені обставини свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дітьми. Суд вважає, що відповідачка свідомо ухилялася від виконання своїх обов`язків, не утримувала належним чином свою дитину, не приділяла достатньої уваги її розвитку. Суд переконаний, що батьки не можуть повноцінно здійснювати свої батьківські обов`язки за допомогою телекомунікаційних систем, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків. Усі встановлені судом обставини дають ґрунтовні підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved