Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 08.11.2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Відповідач є сином позивача - [PERSON] . Відповідач зареєстрований в будинку з 09.11.2009 року як член сім`ї власника та з 2020 року фактично не проживає в будинку, особисті речі його відсутні, місце знаходження його невідоме, з батьком відносини не підтримує, не спілкується. Тобто відповідач більше трьох років не проживає в будинку з власної волі, перешкод у користуванні житловим приміщенням ніхто йому не створював, це виключно його рішення залишити батька та місце проживання. Оскільки позивач самостійно сплачує комунальні послуги, відповідач в цьому жодним чином не приймає участі, тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] надали пояснення, аналогічні зазначеним в позові, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань не подавав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши позицію позивача [PERSON] та його представника [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке: Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04 лютого 2005 року державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В., позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вищезазначене підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6674752 від 05.03.2005 року. Згідно копії паспорта відповідача, інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, відповідач [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , з 09.11.2009 року. З показань допитаних в судовому засіданні свідків - сусідів позивача [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у зазначеному вище будинку більше 3 років, його речей в будинку немає, він самостійно виїхав з помешкання, перешкод в його проживанні ніхто не чинив. Факт реєстрації відповідача [PERSON] в належному на праві власності позивачу [PERSON] приміщенні порушує право останнього на вільне володіння, розпорядження і користування майном, адже позивач змушений сплачувати за відповідача комунальні послуги, утримувати будинок за власний рахунок. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, що мають в приватній власності житло, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі ст.72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Оскільки в судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , тривалий час не проживає у спірному будинку, не здійснює оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті, суд вважає за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації.

Outcome: approved