Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до суду, відповідно до якого просить відібрати у [PERSON] малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , і повернути матері - [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем уклали шлюб 11.02.2016 року, який було розірвано 20.07.2020 року. Під час спільного шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із мамою в м. Першотравенську. У серпні 2020 року [PERSON] на кілька днів взяв сина [PERSON] до себе в с. Українське Синельниківського району Дніпропетровської області, але до матері не повернув, в зв`язку з чим [PERSON] звернулась до суду для визначення місця проживання дитини з матір`ю. 18.02.2022 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з нею відмовив, задовольнивши зустрічну позовну заяву [PERSON] та визначивши місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 року було скасовано та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 23.02.2023 року залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року. Але ігноруючи судове рішення, відповідач відмовляється повернути дитину матері, всі спроби позивача, направленні на виконання рішення суду не дали жодного позитивного результату, оскільки батько відмовляється повернути дитину матері, налаштовує дитину проти матері та не дозволяє бачити дитину, що і зумовило позивача звернення до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що дитина сама не бажає проживати з матір`ю, у батька створені всі необхідні умови для дитини, яка там звикла проживати з самого дитинства і позбавлення її звичного середовища призведе до стресу. Представник третьої особи-1 в судовому засіданні просила прийняти рішення, яке буде відповідати інтересам дитини, пояснила, що дійсно представники служби у справах дітей разом із матір`ю декілька разів приїжджали до батька дитини з наміром поспілкуватися з дитиною, але ці зустрічі не мали успіху, оскільки батько дитини створював напругу та обстановку, яка не сприяла діалогу, направленому на мирне врегулювання питання. Представник третьої особи-2 в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу у відсутність їх представника, також просив прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні представників сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 2016 року, який розірваний на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20.07.2020 року. Сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який після розлучення батьків проживав разом із матір`ю - [PERSON] за місцем її проживання. У серпні 2020 року, після перебування сина у батька, останній не повернув його за місцем проживання матері, залишивши у себе, що підтверджується актом обстеження від 06.10.2020 року, відповідно до якого малолітній [PERSON] , 2016 року народження, проживає з батьком з 01.08.2020 року по [ADDRESS] . Відповідно до талону-повідомлення від 20.10.2020 року [PERSON] зверталась до поліції з приводу того, що [PERSON] не віддає сина, але вказане звернення не дало бажаного результату, оскільки батько категорично не бажав повернути дитину матері. Позивач не погодилась із вказаними діями відповідача, що стало причиною її звернення до суду із позовною заявою про визначення місця проживання малолітнього сина разом із нею. Так, 18.02.2022 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовив, задовольнивши зустрічну позовну заяву [PERSON] та визначивши місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 року було скасовано та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 23.02.2023 року залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року. Між тим, ігноруючи судове рішення, відповідач відмовляється повернути дитину матері, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Як вбачається з матеріалів справи, встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами у справі, батьки дитини проживали окремо, кожний за своїм місцем реєстрації. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. До того ж, у частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як вбачається з матеріалів справи позивач має постійне зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач в судовому засіданні пояснив, що не повернув дитину матері в зв`язку з тим, що дитина сама не хоче повертатись до мами, оскільки їй не подобалось проживати з мамою. Крім того, як зазначає батько, він створив всі належні умови для проживання дитини у себе вдома, займається вихованням та утриманням дитини самостійно, дитина нічого не потребує і не відчуває браку у спілкуванні з мамою. Як зазначалось вище, постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . За приписами діючого законодавства дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Матеріали справи не містять доказів, і такі докази не було надано відповідачем, що повернення малолітньої дитини за її місцем проживання, тобто з матір`ю, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, а також не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Отже, в судовому засіданні встановлено, а позивачем, в свою чергу, доведено, що відповідач самовільно, без згоди матері, з якою на законних підставах проживала малолітня дитина до серпня 2020 року, змінив місце проживання останньої. З матеріалів справи вбачається, що станом на серпень 2020 року, під час зміни відповідачем законного місця проживання малолітньої дитини, останньому виповнилося лише чотири роки. Оскільки місцем проживання дитини було місце проживання матері, рішенням суду визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, беручи до уваги вік дитини, провідною умовою його нормативності є щоденний емоційний контакт з матір`ю, а також враховуючи те, що не встановлено підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача. Посилання відповідача на те, що дитина сама не хоче проживати з мамою і тому не може бути повернена матері, суд відхиляє, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, на час її неповернення батьком матері у серпні 2020 року дитині було лише 4 роки і весь цей період до вирішення спору в суді вона постійно проживала з батьком, а мати була позбавлена повноцінного спілкування з дитиною. Тому за таких обставин думка малолітньої дитини щодо бажання проживати з батьком не має вирішального значення. Іншого в судовому засіданні не встановлено, а відповідачем, відповідно, не спростовано. З огляду на викладене позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved