Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

у травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати: - за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності на транспортний засіб марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - припинити право власності [PERSON] на транспортний засіб марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що10.09.2005 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Донецькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №1272. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: старшу доньку - [PERSON] , [INFO] , та молодшу доньку - [PERSON] , [INFO] . Наразі він та [PERSON] не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.04.2021 року відкрито провадження у справі №752/6911/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вказав, що під час перебування в шлюбі сторонами було придбано наступне майно: - трьох кімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 103,3 м2, житловою площею 49,9 м2, орієнтованою вартістю 4 400 000,00 грн.; - транспортний засіб марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , орієнтованоювартістю 770 000,00 грн.; - транспортний засіб марки транспортний засіб марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , орієнтованою вартістю 770 000,00 грн. Всього придбано майна загальною вартістю 5 940 000,00 грн. Трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] , було придбано на умовах, договору про надання тимчасової фінансової допомоги (позики) на умовах повернення. Вказане набуте рухоме та нерухоме майно він просить поділити між подружжям. 07.12.2022 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя, яким просила: - визнати легковий автомобіль марки BMW, модель Х2, рік випуску - 2018, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , її особистою приватною власністю; - поділити спільне сумісне манно подружжя, визнавши її право власності на 59/100 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею - 103,3 м2, житловою площею - 49,9 м2; - визнати право власності [PERSON] натранспортний засіб марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] на 41/100 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею - 103,3 м2, житловою площею - 49,9 м2. Зустрічні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 10.09.2005 року між [PERSON] та нею був укладений шлюб, зареєстрований Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 1272. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2021 року у цивільній справі № 752/6911/21 шлюб між ними було розірвано, рішення суду набрало законної сили 23.06.2022 року. Вказала, що погоджується із тією вартістю спірного майна, що була зазначена позивачем у первісному позові. Однак, вказала, що при розгляді судом цивільної справи № 752/6911/21 про розірвання шлюбу між сторонами, [PERSON] був поданий до суду відзив, в якому відповідач у тому позові - [PERSON] зазначив особисто про те, що «... у вересні 2018 року він пішов від дружини», тобто став мешкати окремо від неї. Ці обставини він також особисто підтвердив суду під час судового засідання. Тому, у мотивувальній частині рішення було встановлено судом, що з жовтня 2018 року сторони проживають окремо, сім`я існує тільки формально, припинилось ведення спільного господарства. Зазначені обставини відповідач [PERSON] повністю визнавав, рішення суду у справі № 752/6911/21 в цій частині, а також щодо можливої помилковості висновків суду, щодо часу припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, не оскаржував. Таким чином, рішенням суду у цивільній справі № 752/6911/21 між тими самими сторонами було встановлено, що сторони припинили повністю шлюбні відносини між собою, ведення спільного господарства та почали мешкати окремо один від одного з жовтня 2018 року. Зазначила, що ця обставина безпосередньо впливає на правовий статус спірного майна у вигляді легкового автомобіля BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був придбаний [PERSON] 19.10.2019 року, тобто через рік після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства з відповідачем за зустрічним позовом. Вважала, що таке майно, відповідно до логіки законодавства, є особистою приватною власністю особи, незважаючи на її факт суто формального перебування у шлюбі. Вказала, що до обсягу спільного майна подружжя [PERSON] слід віднести тільки легковий автомобіль BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 05.12.2017 року, вартістю 770 000,00 грн., та квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 103,3 м2, житловою площею - 49,9 м2, вартістю - 4 400 000,00 грн. Загальна вартість спірного сумісного майна становить 5 170 000,00 грн. Зазначила, що шлюбний договір нею та [PERSON] не укладався, письмових домовленостей з приводу розміру часток спільної сумісної власності подружжя не існує, а отже і поділ спільного сумісного майна має відбуватись у рівних частках на суму 2 585 000 грн. кожному. Разом з тим, вважала очевидним факт того, що автомобіль BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , є неподільною річчю, тривалий час використовується відповідачем за зустрічним позовом, та який сам [PERSON] бажає залишити у своїй власності в результаті поділу за первинним позовом, а тому доцільне це неподільне майно присудити у його особисту приватну власність. Оскільки вартість частки майна позивачки за зустрічним позовом автомобілю BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , яка перейде у особисту власність відповідача за зустрічним позовом становить 385 000,00 грн., то саме на цю суму необхідно збільшити розмір її частки у іншому об`єкті спірного майна - квартирі [ADDRESS] , загальною площею - 103,3 м2, житловою площею - 49,9 м2(а.с. 106-110). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 24.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 33-34). 22.03.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду в одному провадженні з основним позовом (а.с. 139-140). Ухвалою від 05.06.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 186). 31.03.2023 року до суду від представника відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому [PERSON] зустрічний позов [PERSON] по цивільній справі №752/12004/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя просив задовольнити частково. В порядку поділу спільного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . - в частині визнання транспортного засобу марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , особистою приватною власністю [PERSON] відмовити повністю. Вказав, що з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 10.09.2005 року, в якому 19.10.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищевказаний автомобіль набуто сторонами під час шлюбу, джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. Доводи [PERSON] про те, що спірний автомобіль придбано за її особисті кошти є необґрунтованими, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільного майна покладається на того з подружжя, який її спростовує. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2021 року (справа №752/6911/21), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2022 року, шлюб між сторонами розірвано, мотивувальна частина рішення суду не містить дані з якого часу подружжя припинило шлюбні відносини. Зазначення в рішенні, що причиною звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу стало те, що з 2018 року сторони проживають окремо, припинилось ведення спільного господарства, не можна вважати встановленими фактами, оскільки не підтверджується жодними належними доказами. Таким чином рішення судів не містять даних про те, що сторони припинили шлюбні відносини у 2018 році. Тобто, такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до вимог процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому [PERSON] не підтвердила, за яку суму придбала спірний автомобіль та джерело набуття коштів для його покупки Крім того, посилання [PERSON] про припинення шлюбних відносин з 2018 року є необґрунтованими, та не підтверджено відповідними доказами. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому, у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Таким чином, спірний автомобіль придбаний сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя. Вважає, що [PERSON] не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї. Також, зазначив той факт, що спірна квартира була придбана на умовах договору про надання тимчасової фінансової допомоги (позики) на умовах повернення. Відповідно до договору від 18.06.2013 року про надання тимчасової фінансової допомоги (позики) на умовах повернення та додатковим договором від 02.02.2015 року [PERSON] за згодою [PERSON] отримав позику в загальному розмірі 990 000, 00 грн. в інтересах сім`ї, а саме для придбання квартири. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 30.03.2023 року ним за рахунок особистих коштів, було повернуто залишок боргу позикодавцю в сумі 790 000,00 грн., що підтверджується нотаріальною заявою позикодавця. Тому, вважав, що 1/2 частки сплаченого ним боргу за договором позики, а саме: 395 000,00 грн., повинна бути врахована судом при поділі майна. Також, вказав, що з врахуванням боргу [PERSON] перед [PERSON] в рахунок компенсації незаконно відчуженого автомобіля Nissan Juke, 2013 року, без згоди іншого подружжя та за договором від 18.06.2013 року про надання тимчасової фінансової допомоги (позики) на умовах повернення та додатковим договором від 02.02.2015 року, частка [PERSON] при поділі спірної квартири повинна бути збільшена на 592 841,00 грн., що в пропорційному відсотку складатиме: вартість 1/2 частини квартири = 4 400 000 /2 дорівнює 2 200 000 грн.; компенсаційна вартість 1/2 частини автомобіля Nissan Juke, 2013 року, - 197 841,00 грн. в рахунок частки [PERSON] від спільної квартири; компенсація боргового зобов`язання 1/2 частини боргу в сумі 790 000/2 = 395 000,00 грн. в рахунок частки [PERSON] від спільної квартири; його частка в квартирі 2 200 000,00 + 197 841, 00 +395 000,00 = 2 792 841, 00, що складає 64%; частка [PERSON] в квартирі: 2 200 000, 00 - 197 841, 00 - 395 000,00 = 1 607 159,00, що складає 36% (а.с. 154-182). Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав з підстав наведених у позовній заяві, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Просив також вирішити питання судових витрат. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав, просив в задоволенні первісного позову відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, а зустрічний позов - задовольнити. Також просив також вирішити питання судових витрат. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.09.2005 року. Рішенням Голосіївського районного суду від 20.12.2021 року у справі № 752/6911/21, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2022 року, шлюб було розірвано (а.с. 7, 114-119). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та молодшу доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9). Встановлено, що за [PERSON] зареєстроване наступне майно: - квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на майно від 15.09.2015 року; - транспортний засіб марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 05.12.2017 року; - транспортний засіб марки транспортний засіб марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 19.10.2019 року (а.с. 20-25). Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Як встановлено, згоди щодо добровільного поділу майна, що є спільною сумісною власністю, між сторонами не досягнуто. Розглядаючи позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами, суд, з врахуванням позицій сторін, викладених у позовних заявах та у заявах по суті позову, надходить до висновку про те, що останні підлягають задоволенню в наступних частинах: - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . До даного висновку суд надходить виходячи з того, що за ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, з урахуванням викладеного, враховуючи позиції сторін та відсутності доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України щодо відступлення від рівності часток подружжя, то спірна квартира та автомобіль належить сторонам у рівних частках, у зв`язку з цим в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за ними підлягає визнання право власності на 1/2 частину квартири та автомобіля марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Посилання [PERSON] на те, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих ним на підставі договору позики, тому сума, сплачена ним на погашення боргу, має бути врахована при визначенні часток подружжя у спільному майні, судом оцінюються критично та не приймаються до уваги з огляду на те, що такі вимоги [PERSON] при зверненні до суду з позовом не заявлялись, так само як і вимоги щодо незаконного, на думку позивача, відчуження відповідачем автомобіля Nissan Juke, 2013 року, без згоди іншого подружжя. Також, суд враховує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу (ч. 3 ст. 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абз. 1, 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченихЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Метою позивача [PERSON] є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Вимоги про визнання права власності на автомобіль і стягнення на користь відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність сторони та стягнення з неї компенсації замість частки іншої сторони у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Разом з тим, таких вимог [PERSON] не заявлялось. Тому, оскільки автомобіль марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - річ неподільна, то лише окрема вимога припинити право власності [PERSON] на транспортний засіб марки BMW, модель Х3, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , є неефективним способом захисту. Тому така вимога не підлягає задоволенню. Що стосується транспортного засобу марки транспортний засіб марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власність того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Як встановлено, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] транспортний засіб марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 19.10.2019 року, тобто в період шлюбу зі [PERSON] . Як встановлено судом і вбачається з рішення Голосіївського районного суду від 20.12.2021 року у справі № 752/6911/21, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2022 року, яким було розірвано шлюб між сторонами, через що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, сторони припинили шлюбні стосунки з 2018 року, про що також [PERSON] було заявлено при зверненні з позовом про розірвання шлюбу, а [PERSON] визнано при поданні відзиву на позовну заяву, в якому він вказав, що з осені 2018 року він не веде зі [PERSON] спільного господарства. Тобто, до осені 2018 року сторони жили однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом працювали, отримували доходи та заощаджували гроші. Тому суд критично оцінює твердження [PERSON] про те, що вказаний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя, а [PERSON] не доведено факту його придбання за особисті кошти. Крім того, в судовому засіданні представник [PERSON] вказав, а представник [PERSON] не заперечив, що обидва з колишнього подружжя працюють, отримують високу заробітну плату в районі 60 000,00 грн., а можливо й по 100 000,00 грн. За таких обставин, суд надходить до висновку про те, що спірний автомобіль придбаний за час зареєстрованого шлюбу, однак у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин та припиненням ведення спільного господарства, тому не вбачає підстав для визнання йогоспільним майном подружжя. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Отже, за встановлених обставин факту окремого проживання сторін з 2018 року та не ведення з вказаного періоду спільного господарства, відсутні й підстави, передбачені ст.60 СК України, вважати транспортний засіб марки BMW, модель Х2, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] такими, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам. За таких обставин, суд надходить до висновку про наявність підстав для визнання легкового автомобіля BMW, модель Х2, рік випуску 2018, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , особистою приватною власністю [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів частково. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial