Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

10.08.2023 [PERSON] , звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просить: - розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 09.08.2019 Шевченківським районними у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області; - стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 3 200,00 грн., починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; - визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.08.2019 вона та відповідач уклали шлюб. У шлюбі в сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що шлюбні відносини між ними фактично припинені, втрачено взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя, у сторін окреме господарство та роздільний бюджет, продовження подружнього життя неможливо, суперечить інтересам сторін та дитини, у зв`язку із чим позивач просить суд розірвати шлюб. Крім того, позивач зазначила, що дитина [PERSON] весь час проживає разом зі нею та перебуває повністю на її утриманні. Відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини, матеріальну допомогу не надає та фактично переклав даний обов`язок в повному обсязі на позивача. На даний час позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 років. Вийти на роботу немає можливості, оскільки державні освітні заклади не працюють, а оформити дитину в приватний дитячий садок не має фінансової можливості. Відповідач є працездатною особою, на теперішній час знаходиться за кордоном, може сплачувати аліменти на утримання спільної дитини, у зв`язку із чим позивач також просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, яка проживає разом із нею та визначити місце проживання доньки з нею. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2023 справу передано для розгляду судді Рибалко Н.І Ухвалою судді від 15.08.2023 вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 11.09.2023, яке було відкладено 18.10.2023, у зв`язку із неявкою відповідача в судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вона просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином рекомендованим листом із повідомленням за адресою його місця реєстрації, причини неявки у судове засідання відповідач не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. На підставі досліджених письмових доказів, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.08.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районними у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 238. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Зі змісту позову вбачається, що сторони фактично припинили подружні відносини. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Згідно з ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На підставі викладеного, враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу, відсутність відзиву відповідача на позов, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, суд доходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки підстави для збереження шлюбу відсутні, на що було вказано вище в рішенні. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів, то суд зазначає наступне. У позові позивач зазначає, що відповідач є працездатною особою, вони з відповідачем мають однаковий обов`язок щодо утримання дітей, а відтак має можливість та зобов`язаний може сплачувати аліменти на утримання дітей. Вказані обставини відповідач не оспорював, відзиву на позов не подав, що свідчить про те, що у добровільному порядку питання щодо спільного утримання дітей позивач та відповідач не вирішили. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначені обставини, враховуючи позицію відповідача, який відзиву на позов не надав, обов`язок обох батьків утримувати дитину та те, що відповідач працездатна особа, інших аліментних зобов`язань не має, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню, а тому із відповідача необхідно стягнути аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3 200,00 гривень, щомісячно, починаючи з 10.08.2023, і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів суд вважає обґрунтованим і достатнім, та таким, що суттєво не вплине на майновий стан відповідача, який заперечення щодо розміру аліментів суду не подав. Частиною першою ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то суд зазначає наступне. Дитина проживає із матір`ю - позивачем у справі [PERSON] , батько дитини - [PERSON] проживає окремо. Вказані обставини підтверджуються змістом позовної заяви, та наданими позивачем письмовими доказами. Так, із витягів реєстру територіальної громади від 04.08.2023 № 2023/005988117 та № 2023/005988098, вбачається, що [PERSON] та її донька [PERSON] , зареєстровані та проживають за однією адресою: [ADDRESS] . Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, і лише у разі не досягнення ними згоди з цього питання, спір між батьками може бути вирішений судом або органом опіки та піклування. Встановлені судом обставини справи вказують на те, що між сторонами не існувало та не існує спору щодо визначення місця проживання дитини, їх спільна донька, проживає із матір`ю [PERSON] , доказів того, що батько має намір забрати доньку, щоб вона проживала з ним, або що він якимось іншим чином заперечує проти проживання доньки з матір`ю, суду не надано. За положеннями ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, шо [PERSON] слід відмовити у задоволенні її позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, оскільки малолітня дитина і так проживає разом із матір`ю, і позивачем не доведено, шо наразі її права порушуються батьком дитини, який є відповідачем у цій справі. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи те, що судом задоволені позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, суд вважає за необхідне, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь позивача її витрати по сплаті судового збору за подання позову, з врахуванням положень ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у розмірі 1 073,60 грн. Крім того, враховуючи те, що позивач на підставі вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за заявленими позовними вимогами про стягнення аліментів, у відповідності до ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. на користь держави.

Outcome: partial