Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє його представник адвокат Бубліченко М.В., звернувся до суду із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, в якій просить розірвати Договір на виготовлення корпусних меблів №15.01 від 15.01.2022 року (далі Договір), укладений між ним та відповідачем, стягнути з відповідача на його користь збитки, завдані невиконанням Договору у розмірі 47000,00 грн., штраф за затримку виготовлення меблів в розмірі 13400,00 грн., судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8500,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 15.01.2022 року між [PERSON] (надалі - позивач, замовник) та ФОП [PERSON] (надалі - відповідач, виконавець) було укладено договір про виготовлення меблів №15.01. Відповідно до умов Договору виконавець зобов`язувався виготовити, передати, доставити, встановити та змонтувати корпусні меблі, а замовник зобов`язаний оплатити та прийняти меблі. Згідно з п.2.1 Договору загальна сума договору складає 67000,00 грн. Відповідно до п.2.2 Договору Замовник в момент підписання цього договору вносить передплату в розмірі 47000, 00 грн. За пунктом 3.1 Договору виконавець зобов`язався виготовити меблі протягом 45 робочих днів та змонтувати їх на місці встановлення протягом 5 днів. [PERSON] на виконання умов договору сплатив відповідачу попередню оплату в розмірі 47000,00 грн. В той час відповідач не виконав свої зобов`язання за договором і станом на 17.02.2023 року [PERSON] не отримував від ФОП [PERSON] жодних повідомлень про готовність корпусних меблів, та жодних пропозицій про отримання готового виробу і підписання акту приймання-передачі корпусних меблів, а також жодних офіційних повідомлень про настання або припинення форс-мажорних обставин. Прострочення виконання зобов`язання становить 295 днів, за що п.8.3 Договору передбачена відповідальність у виді штрафу у розмірі 0,1% від вартості роботи за кожний день прострочення, але не більше 20% вартості роботи. Позивач намагався в досудовому порядку врегулювати спір та звертався до відповідача з письмовими претензіями про виконання зобов`язань, передбачених Договором. Однак жодної відповіді від відповідача не отримав. Враховуючи вищевикладене, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Представником відповідача адвокатом Стець М.Л., який діє на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 03.04.2023, подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач не визнає позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно умов Договору загальний строк виготовлення меблів та їх установки складає 50 днів, проте не вказано з якого моменту починає перебіг цей строк, а строк, який не почався, не може спливати, відповідно не має місце прострочення зобов`язання. При цьому 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні оголошено воєнний стан. Відповідно до листа від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила факт форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації, і зазначені обставини до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин. Відповідач з 24.02.2022 року спочатку знаходився на окупованій території, де має у власності домоволодіння, на території якого знаходився цех по виготовленню меблів, а згодом виїхав за межі України і на теперішній час мешкає у Канаді. Після деокупації було встановлено, що домоволодіння відповідача пограбоване, станки, речі та матеріали для виготовлення меблів вкрадені, про що ведеться досудове розслідування №12023221340000622 від 04.04.2023. Таким чином виконання умов Договору на теперішній час є неможливим. Крім того, позивачем не додано до позовної заяви будь-яких доказів (квитанцій, платіжних інструкцій, розписок тощо) про сплату позивачем відповідачу передплати в сумі 47000,00 грн. Пункт 2 ст.2 Договору встановлює обов`язок Замовника здійснити передплату в момент підписання Договору, а не свідчить про його здійснення. Додані до позовної заяви скріншоти листування з абонентом «[PERSON]» не підпадаєють під визначення електронного доказу, що визначено у ЦПК України. При цьому не вказано з якого пристрою зроблені вказані скріншоти і відповідно можливість продемонструвати суду оригінал вказаного доказу, чи згода учасників листування на розкриття таємниці листування, та хто такий абонент «[PERSON]» і яке він має відношення до спірних відносин. Отже вказані скріншоти не є належним і допустимим доказом. Вимоги про стягнення штрафу та витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають як похідні. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому не погодився із доводами представника відповідача, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначив, що датою прийняття зобов`язань та початком перебігу строку виконання цих зобов`язань є наступний день після настання події, з якою пов`язано його початок, а саме дата укладання Договору. Стосовно посилання відповідача на лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України щодо засвідчення форс-мажорних обставин у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України зазначає, що це не є самостійним та достатнім доказом неможливості відповідачем виконання зобов`язань, передбачених Договором на виготовлення корпусних меблів №15.01 від 15.01.2022 року. Стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання. При цьому звертає увагу, що позовна заява надійшла до суду 28.02.2023 року, а кримінальне провадження №12023221340000622 щодо домоволодіння в с.Черкаські Тишки Харківського району Харківської області, на території якого знаходився цех по виготовленню меблів було розпочато лише 04.04.2023 року, хоча селище було звільнене від окупаційних військ 10.05.2022 року. Стосовно непідтверження факту розрахунків між сторонами через відсутність платіжних документів зазначає, що ФОП [PERSON] в процесі своєї діяльності отримував кошти за Договорами на виготовлення меблів готівкою і не видавав замовникам жодних документів на підтвердження отриманих коштів, що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . Скріншоти листування між позивачем і відповідачем є електронним доказом і здійснення електронної переписки є усталеним звичаєм ділового обороту в Україні і визнається цивільним звичаєм за ст.7 ЦК України. Крім того, Верховний Суд звертає увагу на перзумцію цілісності (достовірності) електронних доказів, що означає, що доказ вважається цілісним (достовірним) поки інша сторона цього не спростує. А у комерційному, діловому чи особистому листуванні електронною поштою між приватними особами презюмується, що повідомлення є направленим тим, хто зазначений як відправник електронного листа чи хто підписав від свого імені текст самого повідомлення. Тобто застосуванню підлягає принцип само ідентифікації автора, а також доктрина «листа у відповідь», за якою якщо доведено, що лист чи повідомлення було відправлене певній особі, то повідомлення, яке є відповіддю, вважатиметься автентичним без додаткових доказів. З наданих роздруківок листування з месенджера «Telegram» вбачається, що ФОП [PERSON] використовує ім`я користувача « [PERSON] » та псевдонім « [PERSON] » та чітко обговорює деталі щодо врегулювання спірних моментів, пов`язаних з виконанням зобов`язання із виготовлення та встановлення меблів (кухні). При цьому у разі необхідності позивач готовий надати до суду на огляд свій мобільний телефон. Листування між сторонами стосуються виключно питання щодо виконання зобов`язань за договором та не зачіпають інші сфери життя і діяльності відповідача, а тому не порушує таємницю листування. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів виїзду відповідача за межі України, а також понесених ним витрат на правничу допомогу у сумі 20000,00 грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 вересня 2023 року клопотання представника позивача про виклик свідків задоволено. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові та у поясненнях на відзив. Додатково пояснив, що позивач із відповідачем уклав договір, сплатив кошти в день укладання договору згідно його умов як попередню оплату у розмірі 47 тис.грн. Кошти передавались відповідачу в готівці без отримання будь-якого платіжного документа. Проте меблі позивач у встановлений Договором строк так і не отримав. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується перепискою між сторонами у месенджері «Telegram». Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що договір №15.01 від 15.01.2022 року не є договором про надання послуг, а є договором підряду, розірвання якого не передбачено Цивільним кодексом України. Крім того, немає підтвердження сплати позивачем відповідачу передплати у сумі 47000,00 грн. Оскільки передплата не була сплачена позивачем відповідно до умов договору, то відповідач не розпочинав робіт по виготовленню меблів за вказаним договором. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в мережі Інтернет на Харківському форумі познайомилася з дівчиною на ім`я [PERSON] , яка є дружиною позивача, на підставі спільних інтересів як особи які постраждали від дій ФОП [PERSON] , який отримав авансовий платіж у неї та інших осіб і не виконував свої зобов`язання за договором. Зауважила, що відповідач платіжних документів чи розписок при отриманні передплати за договором не надавав, кошти отримував готівкою. Від допиту свідка [PERSON] представник позивача відмовився. Суд, вислухавши представників позивача і відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.01.2022 року між ФОП [PERSON] (далі Виконавець) та [PERSON] (далі Замовник) був укладений договір на виготовлення корпусних меблів №15.01. Відповідно до Договору Виконавець за наданими Замовником розмірами і на основі його вимог і побажань розробляє дизайн-проект корпусних меблів (далі Меблі). Виконавець зобов`язується виконати і передати Замовнику у власність Меблі відповідно до розробленого і затвердженого дизайн проекта, в кількості і асортименті у відповідності до ескізу та специфікації, а Замовник оплатити і прийняти Меблі. Виконавець зобов`язується виконати додаткові послуги: доставка, монтаж, установка. Згідно з пунктом 2.1. Договору загальна вартість договору є договірною і складає 67000, 00 грн. Відповідно до п.2.2. Договору Замовник в момент підписання Договору вносить передплату, що складає 47000,00 грн. В момент вивезення Меблів на об`єкт Замовника, Замовник доплачує 20000,00 грн. Виконавець зобов`язується виготовити Меблі протягом 45 робочих днів і змонтувати їх у місці установки протягом 5 робочих днів (п.3.1 Договору). Згідно з п.10 Договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання його умов обома сторонами. В розділі 8 Договору «Відповідальність сторін» зазначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, встановлену законодавством України і даним Договором. За затримку виготовлення Меблів Виконавець виплачує Замовнику штраф у розмірі 0,1% від вартості роботи за кожний день прострочення, але не більше 20% вартості роботи (п.8.3 Договору). Відповідно до п.7.1 Договору приймання Меблів проводиться Замовником за комплектацією, згідно ескізу та специфікації в присутності обох сторін, про що складається акт прийому-передачі меблів. Меблі вважаються переданими Виконавцем та прийняті Замовником з набуттям Замовником права власності тільки після підписання сторонами акту приймання-передачі меблів. До підписання цього акту всі права власності на виріб належать Виконавцю (п.7.2 Договору). Пунктом 9.1. Договору передбачені форм-мажорні обставини, при настанні яких жодна сторона не несе відповідальність за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань. При цьому, як вбачається із п.9.2 Договору, сторона, яка посилається на будь-яку з обставин, зазначених в п.9.1 Договору, зобов`язана негайно сповістити іншу сторону про настання або припинення дій таких обставин. 26.12.2022 року представник [PERSON] - адвокат Бубліченко М.В. направив поштою ФОП [PERSON] претензію, в якій запропонував в термін до 10 січня 2023 року виконати зобов`язання да Договором на виготовлення корпусних меблів №15.01, а у разі неможливості виконання зобов`язань по Договору у вказаний термін повернути [PERSON] 47000,00 грн., які були сплачені у якості передплати. 15.01.2023 року представник [PERSON] - адвокат Бубліченко М.В. повторно направив претензію на електронну пошту [PERSON] , в якій запропонував в термін до 29 січня 2023 року виконати зобов`язання да Договором на виготовлення корпусних меблів №15.01, а у разі неможливості виконання зобов`язань по Договору у вказаний термін повернути [PERSON] 47000,00 грн., які були сплачені у якості передплати. З наданих роздруківок листування у месенджері «Telegram», вбачається, що відповідач, який використовує ім`я користувача « [PERSON] » та псевдонім « [PERSON] » на запит позивача повідомив останнього про зруйнування виробництва, пошкодження та знищення матеріалів, а також зазначив, що питання повернення коштів не розглядається. Відповідно до інформації Циркунівської сільської військової адміністрації Харківського району Харківської області від 24.03.2023 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок за вищевказаною адресою належить [PERSON] на праві власності. Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фізична особа-підприємець [PERSON] припинив підприємницьку діяльність на підставі власного рішення, про що внесений запис 26.10.2022 року. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до ч.1 ст.855 ЦК України якщо предмет договору підряду до здачі його замовникові був випадково знищений або закінчення роботи стало неможливим без вини сторін, підрядник не має права вимагати плати за роботу. Згідно з ч.1, 2 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Із положень статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частинами 3, 5 ст. 651 ЦК України, передбачено, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Судом встановлено, що зобов`язання за договором позивачем виконані, відповідач отримав кошти на виконання умов договору як передплату у сумі 47000,00 грн., але взяті на себе зобов`язання за договором не виконав. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань у визначений строк є істотним порушенням договору, оскільки позивач позбавлений можливості отримати у прийнятний для нього строк виконання зобов`язання за договором, що призвело до спричинення позивачу матеріальних збитків. Оскільки відповідно до умов Договору договір вступає у законну силу з моменту підписання і діє до повного виконання його умов обидвома сторонами, суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання договору є законними та доведеними і підлягають задоволенню. При цьому, відповідачем не було надано доказів на підтвердження виконання ним зобов`язання у встановлений договором строк, про надання пропозиції позивачу про нові строки виконання договору та досягнення домовленості із позивачем про це. Представник відповідача заперечував крім того проти позову з підстав відсутності доказів сплати позивачем передплати у сумі 47000,00 грн., оскільки відсутній платіжний документ про внесення передплати, а переписка у месенджері «Telegram» не є належним доказом, а також наявності форс-мажорних обставин, що перешкодили виконанню зобов`язання за договором. На підтвердження форс-мажорних обставин надав лист від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України, в якому зазначено про настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації, і що зазначені обставини до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин. Згідно з ч.1 ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України №2024/02.07.1 від 28.04.2022 р. Торгово-промислова палата України засвідчила настання з 24.02.2022 р. форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) військову агресію Російської Федерації, що стало підставою для введення воєнного стану. Незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно довести, що зобов`язання не виконане саме у зв`язку з воєнними діями. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) визначений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що затверджений Рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5), який набрав чинності 18.12.2014 (далі - «Регламент»). Відповідно до пункту 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Таким чином, по кожному окремому договору сторони повинні отримати сертифікат про форс-мажорні обставини. Такого сертифікату відповідачем не надано. За умовами п.9.1 Договору жодна сторона, не несе відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язання, якщо виною тому є повінь, землетрус, пожар, епідемія і інші катастрофи або дії правоохоронних органів, пов`язані із проведенням перевірок та інше. Сторона, яка посилається на будь-яку з обставин, зазначених в п.9.1 Договору зобов`язана негайно сповістити іншу сторону про настання чи припинення дій цих обставин Таким чином, відповідач також мав повідомити позивача про наявність форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, оскільки введення воєнного стану не має наслідком автоматичну неможливість виконання сторонами своїх договірних зобов`язань. Проте відповідач станом на 17.02.2023 року (день подання позову) не повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин і неможливість виконання договору або про готовність корпусних меблів, жодних пропозицій від нього позивачу не надходило. Відповідно до ч.1-3 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною 3 ст.1212 ЦК України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Положення глави 83 ЦК України, предметом регулювання якої є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій було набуто майно, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Верховним Судом у постанові від 28.12.2020 р. по справі №910/5418/19 наголошено, що із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного цією нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Крім того, у постанові від 06.02.2020 р. по справі №910/13271/18 Верховний Суд дійшов висновку, що ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така підстава набуття майна в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. З огляду на вищевикладене, враховуючи задоволення позовної вимоги [PERSON] про розірвання договору про виготовлення меблів №15.01 від 15.01.2022 року, суд дійшов висновку про припинення правової підстави для набуття ФОП [PERSON] у власність грошових коштів у розмірі 47000,00 грн. і наявність підстав для стягнення із нього на користь позивача грошових коштів у розмірі 47 000,00 грн. Крім того, договором (п.8.3.) передбачено відповідальність за прострочення виконання зобов`язань за договором у вигляді сплати штрафу у розмірі 0,1% від вартості роботи за кожний день просрочення, але не більше 20% вартості роботи. Стосовно заперечень представника відповідача щодо відсутності доказів сплати позивачем відповідачу передплати за договором у розмірі 47000,00 грн. суд зазначає наступне. Як вбачається із умов Договору загальна сума договору складає 67000,00 грн. Замовник в момент підписання Договору вносить передплату 47000,00 грн., в момент вивезення меблів на об`єкт Замовника він доплачує 20000,00 грн. Договір діє з моменту його підписання і до повного його виконаннми сторонами. Представник відповідача не заперечує укладання Договору №15.01. від 15.01.2022 року з позивачем, договір підписаний сторонами. Тобто підписавши договір, сторони підтвердили, що внесена передплата, передбачена договором. Договором не передбачено спосіб оплати послуг і відсутність розрахункового документу не означає, що такі кошти не були сплачені позивачем відповідачу готівкою в момент підписання договору, як вказано в п.2.2 Договору. При цьому такий спосіб розрахунків відповідача із замовниками послуг мав місце і при укладанні інших договорів, що підтвердила свідок [PERSON] . Крім того, факт отримання відповідачем коштів від позивача підтверджується скрін-шотами переписки між ними в месенджері «Telegram». Посилання представника відповідача на неналежність таких доказів суд вважає безпідставними. Відповідно до положень статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 Верховний Суд вказав, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Аналогічний висновок зроблений у постанові від 23.09.2021 у справі №910/17662/19. Представником позивача надана паперова копія електронного доказу-його листування з відповідачем у месенджері «Telegram», він також зазначив в позовній заяві, що листування зберігається на мобільному пристрої [PERSON] і в разі необхідності він готовий надати до суду для огляду мобільний телефон. Представником відповідача жодних заяв з приводу сумніву поданої копії оригіналу не заявлялось, у зв`язку з цим оригінал доказу в судовому засіданні не оглядався. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, що містяться в матеріалах справи, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] . Стосовно стягнення з відповідача судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача, у разі відмови в позові-на позивача, у разі часткового задоволення позову-на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Витрати представника відповідача на правову допомогу в розмірі 8500,00 грн. суд вважає співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) відповідно до умов договору, які підтверджені належними доказами. В Договорах №6 від 02.12.2022 року та №13 від 01.02.2023 року про надання правничої допомоги визначена фіксована сума гонорару за надання адвокатом правничої допомоги, вказаної у Договорі. При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що з урахуванням принципу розумності, враховуючи доведеність та співмірність по відношенню до складності справи, об`єму наданих послуг, і пропорційності щодо обсягу наданих послуг, витрати на професійну правничу допомогу, підлягають відшкодуванню у розмірі, заявленому представником позивача - 8500,00 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП. Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. У зв`язку з тим, що ФОП [PERSON] припинив свою діяльність з 26.10.2022 року, суд вважає за необхідне стягнути грошові кошти з [PERSON] як фізичної особи.

Outcome: approved