Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до\~відповідача [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. \~ \~ \~ \~Представник позивачки обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивачка, починаючи з 2008 року фактично проживає у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 26 від 11.11.1974 року. В зазначений житловий будинок позивачка вселилася та прийняла його в користування разом з присадибною земельною ділянкою, за пропозицією [PERSON] , так як у них були добрі стосунки і вона здійснювала за ним догляд. При цьому офіційних договірних зобов`язань щодо володіння чи користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою між ними не укладалося. При цьому останній передав їй наявні у нього зазначені Договір купівлі-продажу № 26 від 11.11.1974 року житлового будинку; технічний паспортом на житловий будинок та Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Тм № 002590. Після цього [PERSON] виїхав проживати в інше місце і на теперішній час його місцезнаходження їй невідоме. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку. Відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, добросовісно та безперервно (більше п`ятнадцяти років) володіє та користується будинком і присадибною земельною ділянкою, підтримує їх в належному стані, постійно робить в будинку поточний та капітальний ремонти, оскільки постійно там проживає. Оплачує всі комунальні послуги за користування газом та електроенергією. Статтею 344 ч. 1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). \~ \~ \~ \~Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення про його виклик в судове засідання на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~\~\~\~\~\~\~\~ \~Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази,\~ приходить\~ до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність.\~ З\~ матеріалів справи суд вбачає, що\~ [PERSON] , яка є позивачкою у справі, починаючи з 2008 року фактично проживає у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 26 від 11.11.1974 року. Зазначені обставини також підтверджуються: довідкою наданою виконавчим комітетом Мирівської сільською ради Нікопольського району Дніпропетровської області за № 240 від 15.08.2023 року (а.с.7), в якій зазначено, що [PERSON] дійсно фактично з 2008 року, без реєстрації, постійно проживає, користується та володіє зазначеним домоволодінням за вищевказаною адресою як голова домогосподарства, тобто більше 15 років; актом про проживання від 15.08.2023 року складеного депутатом Виводівської сільської ради (а.с.8); актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15.08.2023 року складеного депутатом Виводівської сільської ради (а.с.9); наявними у позивачки, наданими їй [PERSON] , Договору купівлі-продажу № 26 від 11.11.1974 року житлового будинку (а.с.10); технічним паспортом на житловий будинок (а.с.11-12); інформаційною довідкою наданою КП «Нікопольське районне БТІ» ДОР» № 170 від 17.08.2023 року (а.с.13); Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Тм № 002590, зареєстрованого в книзі актів на право приватної власності на землю за № 103/435 (а.с.14). В зазначений житловий будинок позивачка вселилася та прийняла його в користування разом з присадибною земельною ділянкою, за пропозицією [PERSON] . Після цього [PERSON] виїхав проживати в інше місце і на теперішній час його місцезнаходження їй невідоме. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку. Відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, добросовісно та безперервно (більше п`ятнадцяти років) володіє та користується будинком і присадибною земельною ділянкою. Володіння нею зазначеним житловим будинком та присадибною земельною ділянкою не суперечило та не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. Статтею 344 ч. 1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 11.02.2015 року по справі № 6-2цс15, аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 сформульовано висновки про те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Володіння позивачкою зазначеним житловим будинком та присадибною земельною ділянкою з 2008 року не здійснювалось на підставі договірних зобов`язань (договір оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), що являється обставинами, які підтверджують факт відсутності у неї підстави для виникнення права власності на будинок в момент заволодіння ним, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. В пункті 11, Постанови № 5 ПВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено: «Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю». Відповідно, при вирішенні спору, пов`язанного із виникненням і припиненням права власності у випадку позивачки, суд вважає, що норми статті 344 ЦК України про набувальну давність підлягають застосуванню. За зазначених обставин та правових підстав позивачка може реалізувати своє право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України тільки на підставі частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, як особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше 15 років. Визнання за позивачкою права власності на будинок та присадибну земельну ділянку не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб і суспільні інтереси. Із виданого установою БТІ технічного паспорту на житловий будинок, відповідно до експлікації приміщень, та даних інформаційної довідки наданою КП «Нікопольське районне БТІ» ДОР» № 170 від 17.08.2023 року, загальна площа становить 52,90 кв. м., житлова площа становить 22,40 кв.м. (а.с.11-12,13). Будинок не є аварійним та придатний до користування. Згідно з висновками суб`єкта оціночної діяльності станом на 24.08.2023 року дійсна вартість житлового будинку складає 74 100,00 грн., дійсна вартість присадибної земельної ділянки складає 28 100,00 грн. (а.с.16,17). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки: 343938527 від 23.08.2023 року, відомості про реєстрацію речових прав, прав власності, на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] відсутні (а.с.15). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Зазначені обставини та надані належні письмові докази у всій своїй сукупності підтверджують право позивачки на визнання за нею права власності за набувальною давністю на зазначене нерухоме майно, що відповідає засадам справедливості, розумності і добросовісності, а отже і принципу верховенства права. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка просить звільнити відповідача від сплати на її користь судового збору, тому суд вважає можливим звільнити останнього від відшкодування таких витрат. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved