Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

14 червня 2023 року [PERSON] , який є представником акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз»» (далі АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз»»), звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: стягнення з відповідачки 7 818 грн 46 коп. в рахунок заборгованості за послуги розподілу природного газу, 3% річних та інфляційних витрат. В обґрунтування позову зазначив, що позивач є оператором ГРМ, до якої приєднана квартира [ADDRESS] за особовим рахунком [NUMBER] . Відповідачка оплату послуг з розподілу\~природного газу не здійснювала, внаслідок чого за період з 01 січня 2020 року по 28 лютого 2023 року перед позивачем виникла вищезазначена заборгованість. Оскільки відповідачка ухиляється від добровільного погашення боргу, позивач змушений звернутися з позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник пояснив, що на ім`я [PERSON] , у зв`язку з користуванням останньою послугами з розподілу природного газу за адресою: [ADDRESS] , був автоматично відкритий особовий рахунок. З 2020 року за вказаним особовим рахунком обліковується заборгованість, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що [PERSON] в грудні 2018 року здійснила відчуження квартири, по якій позивачем нараховано заборгованість за період з 01 січня 2020 року по 28 лютого 2023 року. Також пояснила, що відповідачка жодних прав на квартиру у період, за який нарахована заборгованість, не мала, а тому не могла бути споживачем послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Представник також звернула увагу на те, що підставою для відкриття особового рахунку був сам лише факт користування послугами за вказаною вище адресою, у зв`язку із чим відповідачці і не було відомо про необхідність повідомлення позивача про зміну власника квартири. Крім того, з 2018 року, тобто з моменту відчуження [PERSON] квартири, і до грудня 2019 року послуги от оплачувалися у повному обсязі новим власником, про що позивачу було відомо. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачем за адресою: [ADDRESS] надаються послуги з розподілу природного газу. Витягом з особового рахунку споживача по обсягам споживання підтверджується факт споживання газу за вказаною адресою. З матеріалів справи вбачається, що за вказаної адресою на ім`я [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Судом встановлено і сторони не заперечують того факту, що позивач здійснює на території Миколаївської області господарську діяльність з розподілу природного газу різним категоріям споживачів, в тому числі і побутовим споживачам, на підставі ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на підставі Постанови НКРЕКП №853, та є оператором газорозподільної системи (далі ГРМ). За змістом витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №147694449 від 01 грудня 2018 року, [PERSON] 01 грудня 2018 року здійснила відчуження квартири [ADDRESS] . Згідно з наданим розрахунком, заборгованість з розподілу газу з 01 січня 2020 року по 28 лютого 2023 року складає 7\~526 грн 25 коп.. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Правовідносини, які виникли між споживачем та газорозподільною організацією врегульовано Законом України «Про ринок природного газу» від 09 квітня 2015 року, Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2494 від 30 вересня 2015 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №1379/27824, 06 листопада 2015 року, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2498 від 30 вересня 2015 року «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач. Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРМ), договір розподілу природного газу це правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу; доступ до газорозподільної системи - право користування потужністю складової (об`єкта) газорозподільної системи в обсязі та на умовах, встановлених у договорі (технічній угоді) про надання відповідних послуг з оператором газорозподільної системи; оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління; споживач природного газу (споживач) - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу. Згідно з пунктом 1 глави 3 розділу І Кодексу ГРМ доступ суб`єктів ринку природного газу до ГРМ, що на законних підставах знаходиться у власності чи користуванні (у тому числі в експлуатації) Оператора ГРМ, здійснюється на принципах: забезпечення рівних прав доступу, у тому числі приєднання, до ГРМ відповідно до вимог цього Кодексу; забезпечення Оператором ГРМ належної якості послуг доступу (приєднання) на договірних засадах; забезпечення суб`єктами ринку природного газу критеріїв доступу, визначених розділами V та VI цього Кодексу, та належних розрахунків за надані послуги. Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРМ для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ. Споживачі, у тому числі побутові, та суміжні суб`єкти ринку природного газу, які фізично підключені до ГРМ, забезпечуються цілодобовим доступом до ГРМ та можливістю розподілу (переміщення) природного газу ГРМ у порядку, визначеному в розділі VI цього Кодексу. Взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРМ, включаючи забезпечення Оператором ГРМ цілодобового їх доступу до ГРМ для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між Оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог глави 3 розділу VI цього Кодексу (пункт 5 глави 3 розділу І Кодексу ГРМ). На підставі укладеного договору розподілу природного газу Оператор ГРМ: 1) присвоює споживачу (у тому числі побутовому споживачу) персональний EIC-код як суб`єкту ринку природного газу та в установленому законодавством порядку передає його Оператору ГТС для можливості ідентифікації споживача в інформаційній платформі Оператора ГТС, у тому числі для цілей закріплення споживача в Реєстрі споживачів відповідного постачальника та здійснення оперативних заходів при запровадженні процедури зміни постачальника; 2) надає послугу споживачу із забезпечення цілодобового доступу до ГРМ для можливості споживання ним відповідних об`ємів природного газу, виділених постачальником природного газу; 3) забезпечує формування та передачу прогнозів відборів/споживання природного газу та обсягів фактичного споживання природного газу споживачем Оператору ГТС у порядку, визначеному Кодексом ГТС та цим Кодексом. Згідно з пунктом 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРМ суб`єкти ринку природного газу (у тому числі споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог цього Кодексу та укладення договору розподілу природного газу. Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі - типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом. Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається. Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу. За нормами статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, комунальні послуги, зокрема послуги з постачання та розподілу природного газу. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, зокрема споживачі (індивідуальні та колективні); виконавці комунальних послуг. Згідно з п. 1 ч. 2 цієї статті - виконавцями комунальних послуг, зокрема, послуг з постачання та розподілу природного газу є постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача. За змістом пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Договір розподілу природного газу є публічним. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За нормами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до пункту 1.3. Типового договору розподілу природного газу - фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У постанові Верховного суду у справі №717/341/21 від 14 вересня 2022 року викладено правовий висновок, що фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 591/4825/20. Відповідно до\~п.\~6\~ст.\~1\~Закону «Про\~житлово-комунальні\~послуги»,\~у цьому\~Законі наведені\~терміни вживаються\~в такому\~значенні: індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно з ч. 1 ст. 2 предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Таким чином, аналіз зазначених норм ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» дає підстави дійти висновку, що зобов`язання по оплаті комунальних послуг виникають з часу придбання у власність нерухомого майна та початку користування цими послугами. Судом встановлено, що відповідачка, починаючи з 2018 року не є власником квартири [ADDRESS] , а відтак не отримує послуги з постачання природного газу за вказаною адресою, тобто не є споживачем цих в розумінні Закону. При цьому, суд не бере до уваги посилання представника позивача на висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, викладений у постанові №914/2920/20 від 24 травня 2022 року, оскільки обставини цієї справи не є релевантними до обставин справи, що перебувала на розгляді КГС ВС. Ухвалюючи рішення, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки позивач не виконав свій процесуальний обов`язок та не довів, що саме відповідачка є споживачем послуг з розподілу природного газу в квартирі [ADDRESS] , натомість [PERSON] доведено належними та допустимими доказами факт відчуження нею зазначеної квартири у 2018 році, що свідчить про зміну споживача відповідних послуг, суд дійшов висновку про необґрунтованість пред`явлених до неї позовних вимог, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім того, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом ордеру серія ВЕ №1068855 від 08 серпня 2023 року правничу допомогу [PERSON] надавала адвокат Михайленко Н.М. (а.с. 48). Згідно з розрахунком витрат до договору про надання правничої допомоги від 09 жовтня 2023 року [PERSON] надані наступні послуги: попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, підготовка процесуальних документів по справі - заява про перегляд заочного рішення та відзив на позовну заяву), участь у судових засіданнях. Відповідно до квитанції до прибуткового косового ордеру № 299/23 від 09 жовтня 2023 року [PERSON] сплачено вартість наданих послуг в розмірі 5 000 грн. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). З урахуванням того, що сума витрат на правничу допомогу заявлена у встановлений законом строк, є підтвердженою відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, витраченого адвокатом часу, а також квитанцією про оплату наданих послуг, та за відсутності заперечень з боку іншої сторони, суд вважає, що понесені [PERSON] витрати на правову допомогу підлягають стягненню з позивача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved