Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

12.05.2023 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 11.10.2019 у розмірі 350\~772, 38 грн., з яких: 113 400 грн. сума позики за договором (еквівалент 3000 доларів США у гривнях за середнім курсом продажу 1 долара США станом на 05.05.2023 - 37,80 грн.), 17\~403,75 грн. заборгованість за відсотками, 176\~185, 50 грн.- пеня, 36\~111,81 грн. інфляційні втрати, а також судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3507,72 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.10.2019 між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів у сумі 3\~300 доларів США, що еквівалентно 82875 грн. за середнім курсом продажу долара США комерційними банками(25 грн.). Факт укладення договору позики підтверджується також розпискою написаною відповідачем 11.10.2019. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язувався повернути грошові кошти у термін до 29.02.2020 включно, проте своїх зобов`язань не виконав. На неодноразові вимоги позивача, дружина та син відповідача в рахунок погашення боргу [PERSON] перерахували на банківську картку позивача 300 доларів США (еквівалент у гривнях). На день звернення до суду з позовом відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення позивачу основної суми боргу у розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 113\~400 грн. за середнім курсом продажу доларів США станом на 05.05.2023, а також зобов`язання щодо сплати 0,5 % від суми позики, визначених договором позики, що є підставою для стягнення з нього, крім основної суми боргу, також відсотків за період з 11.1.2019 по 05.05.2023 у сумі 17\~403,75 грн., пені за період прострочення виконання зобов`язань з 05.05.2022 по 05.05.2023 у сумі 176\~185,50 грн., 3% річних за період з 01.03.2020 по 05.05.2023 в сумі 7\~671,32 грн. та 36\~111,81 грн. інфляційних нарахувань. Ухвалою судді від 02.06.2023 відкрито провадження, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30.08.2023 підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи. 19.10.2023 представник позивача адвокат Шевчук І.П. до суду надіслав заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином, відповідно до оголошення на офіційному сайті суду. Про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань, а також відзиву на позов не подав. За наданою суду інформацією Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ніжинської міської ради, відповідач значиться зареєстрованим за адресою, що вказана в позові. Проте копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, надіслані відповідачу, повернулись до суду з відміткою «Укрпошти» про невручення, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11.10.2019 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики (а.с.21-25), відповідно до якого позивач зобов`язався передати позичальнику грошові кошти у сумі 3300 доларів США, що еквівалентно 82\~875 грн. за середнім курсом продажу долара США, а відповідач повернути грошові кошти до 29.02.2020 включно. Згідно п. 2.6. позика повертається п`ятьма платежами по 660 доларів в період щомісячно з жовтня до 29.02.2020. Пунктом 2.7 договору передбачена сплата відсотків у розмірі 0,5% від суми позики. Крім того, згідно п. 3 договору при несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу. Розпискою від 11.10.2019 підтверджується факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 3300 доларів США, згідно з договором позики від 11.10.2019 (а.с.26). У відповідності до ч.2, ч.3 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 11.10.2019 між сторонами було укладено договір позики, відповідач отримав грошові кошти у борг, що підтверджується написаною ним розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Згідно ч.2\~ст.545\~ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. У ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем [PERSON] надано суду оригінали договору позики та розписки. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Позивач зазначив, що відповідачем частково погашено заборгованість за договором позики у сумі 600 доларів США, решта боргу залишається не сплачена. Відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати докази на спростування розміру заборгованості. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу за договором позики від 11.10.2019 матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, що відповідачем [PERSON] не виконані умови щодо повернення грошових коштів згідно договору позики від 11.10.2023 в строки, передбачені договором, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 3000 доларів США, що станом на 05.05.2023 за середнім курсом продажу долара США комерційними банками еквівалентно 113 400 грн., обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Водночас суд звертає увагу, що наведений у позові розрахунок відсотків за договором позики охоплює період з лютого по 11.10.2019 по 05.05.2023, що виходить за межі строку позики по 29.02.2020. Аналіз положень ст.ст.1046, 1048, 1049\~ЦК України свідчить, що після спливу визначеного договором строку позики право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється. Його права та інтереси в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18). Таким чином, позивач відповідно до ст.1048\~ЦК України та умов укладеного між сторонами договору позики має право на отримання процентів за користування позикою, нарахованих у межах 0,5 % від суми позики, у межах погодженого сторонами строку позики з жовтня 2019 року по лютий 2020 року, тобто 5 місяців, у сумі 2071,88 грн. (еквівалент суми позики у гривнях 82\~875 грн х 0,5% х 5). Оскільки після закінчення строку позики у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена [PERSON] вимога щодо стягнення з [PERSON] заборгованості по відсотках за користування позикою за період з березня 2020 року по травень 2023 року є безпідставною. Позовні вимоги про стягнення боргу по процентам за користування позикою, з урахуванням наведеного вище, підлягаю частковому задоволенню в сумі 2071,88 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, суд враховує наступне. Частиною 1 ст.546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1,2 ст.549 ЦК України). Так, відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625\~ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у ст.625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Одночасно суд звертає увагу, що відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~Кодексу України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента\~України №\~64/2022\~від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався, востаннє - Указом Президента України №451/2023 від 26.07.2023, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18.08.2023 строком на 90 діб. У зв`язку з встановленим п.18 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України обмеженням з 24.02.2022 щодо нарахування пені та інших платежів, сплата яких передбачена відповідними договорами за прострочення виконання зобов`язання, з огляду на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання відповідачем в сумі 176\~185,50 грн. за період з 05.05.2022 по 05.05.2023, тобто в період дії в державі воєнного стану, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача [PERSON] пені. З урахуванням зазначених обмежень, позовні вимоги щодо відшкодування 3% річних та інфляційних втрат також підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 01.03.2020 по 24.02.2022, що складає: інфляційні втрати - 14\~641, 01 грн. та 3% річних - 4724,14 грн. Таким чином, загальна сума боргу за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідача становить 134\~837 грн. 03 коп., з яких: 113\~400 грн. основна заборгованість, 2071,88 грн. сума відсотків за договором, 14\~641,01 грн. інфляційні втрати, 4\~724,14 грн. 3% річних. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 38,44 % (134\~837,03 : 350772,38 х 100), з урахуванням приписів п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 3507,72 грн., підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 1348 грн. 37 коп. (3507,72 х 38,44 %).

Outcome: partial