Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

22 травня 2023 рок [PERSON] , в особі адвоката Лінника М.А. (а.с.45,46), звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Акціонерне товариство (далі - АТ) «Сенс Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просить витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м., житловою - 32,6 кв.м., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Вимоги позову обґрунтовано наступним. Позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1998 року належала квартира за адресою: [ADDRESS] . 11 жовтня 2006 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс-Банк» (колишня назва - Акціонерне товариство «Альфа-Банк») укладено іпотечний договір на забезпечення зобов`язань за Договором кредиту № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року, згідно з яким вказана квартири передана банку в іпотеку. 11 січня 2019 року квартира реалізована на електронних торгах, переможцем торгів визначено відповідача [PERSON] . Квартира була реалізована в рамках виконавчого провадження № [NUMBER], яке було відкрито 23 жовтня 2018 року, щодо виконання виконавчого напису № 13371, вчиненого 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про звернення стягнення на квартиру (предмет іпотеки) за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, та задоволено вимоги АТ «Укрсоцбанк» у розмірі заборгованості за кредитним договором в сумі 54 671,74 доларів США. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року (справа № 755/13070/20) за позовом [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» виконавчий напис № 13371, вчинений 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., визнано таким, що не підлягає виконанню. Постановою Київського апеляційного суду дане рішення залишено без змін. У позові зазначається, що оскільки виконавчий напис про звернення на квартиру визнано таким, що не підлягає виконанню, тому вказана квартира вибула із законного володіння [PERSON] поза її волі. На підставі чого позивачка просить суд витребувати у відповідача [PERSON] на її користь квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.77,78). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року задоволено частково заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на кв. [ADDRESS] (а.с.79-82). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року за заявою представника відповідача - адвоката Горлевого Д.І. (а.с.91,92) про закриття провадження, судом відмовлено у закритті провадження у справі (106-108). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - Лінник М.А. про розгляд справи у судовому засіданні (а.с.131-133). Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Представником відповідача - адвокатом Горлевим Д.І. подано відзив на позовну заяву, в якому вказується, що позовна заява ґрунтується на тому, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року було визнано виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на спірну квартиру таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява подана про витребування майна з володіння відповідача, який став власником майна на державних прилюдних торгах СЕТАМ, що відбулися 11 січня 2019 року, законність яких підтверджена постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 755/5232/19. Отже, вимоги [PERSON] є безпідставними і не мають законного підґрунтя, оскільки, позивач вже зверталась з позовом, вимоги якого ґрунтувались на тих самих фактичних обставинах. Факти, встановлені у рішенні суду, що набрало законної сили, під час наступного розгляду справ між цими ж сторонами вважаються преюдиційними та не повинні встановлюватися повторно. У відзиві зазначається, що попередніми судами вказувалось, що відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису, призначення та проведення електронних торгів, відбулося до того, як виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. Було здійснено всі виконавчі дії, а саме: накладено арешт на квартиру, здійснено оцінку майна та передано на реалізацію на прилюдних торгах, виконавчий документ був чинний, підстави недійсності не існували на момент проведення торгів, тому посилання позивача на рішення суду, яким визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню не спростовує висновки суду про законність проведених торгів. Вказується, що позивачка при укладанні з банком у 2006 році кредитного договору добровільно передала квартиру в іпотеку, в діях якої була наявна воля на передачу майна іншій особі. Це означає, що спірна квартира не вибула з володіння позивачки поза її волі. У позові не наведено доводів щодо недобросовісної поведінки при набутті відповідачем квартири, більш того, електронні торги, на яких відповідач придбав спірну квартиру, проведено у відповідності до вимог законодавства, що підтверджується постановою Верховного суду. У відзиві заявляється про застосування строку позовної давності, оскільки про торги позивачу було відомо з часу відкриття виконавчого провадження у 2018 році. Приватний виконавець неодноразово на адресу позивачки надсилав численні повідомлення про майбутні торги. Сторона відповідача просить відмовити у позові (а.с.111-116). Представником позивача - адвокатом Лінником М.А. подано відповідь на відзив на позовну заяву. З посиланням на рішення суду, яким визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, вказується на безпідставність твердження сторони відповідача, що ця обставина не свідчить про незаконність набуття відповідачем спірного майна та неможливість витребування майна у добросовісного набувача. Вказується, що реалізація майна на електронних торгах відбулася не на підставі рішення суду, а у позасудовий спосіб. Отже, вимога щодо витребування майна із незаконного володіння спірної квартири, визначеному у порядку ст.388 ЦУ України, є обґрунтованими. У відповіді вказується, що факт добровільного укладання іпотечного договору позивачем [PERSON] , передачі квартири в іпотеку, не підтверджує її волю у передачі квартири. Укладання такого договору є лише видом забезпечення нерухомим майном виконання зобов`язання і не означає передачу право власності на таке майно третій особі, яке залишається у користуванні та володінні за іпотекодавцем; іпотекодержатель має право, у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Вказується про безпідставне посилання стороною відповідача на застосування строку позовної давності, оскільки ним не було враховано введення на території України з 12 березня 2020 року карантинних заходів у зв`язку із хворобою СОVID-19, а також запровадження воєнного стану в України, який триває на даний час. Згідно прикінцевих та перехідних положень п.12,19 ЦК України строки, передбачені ст.ст.257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії карантину; на період воєнного стану в України строки позовної давності, встановлені ЦК України, зупиняються на строк дії воєнного стану (а.с.118-124). У запереченні представник відповідача - адвокат Горлевий Д.І. вказує на відсутність права позивача на віндикаційний позов, оскільки спірна квартира вибула з володіння позивача за його волею, яка була виражена у договорі іпотеки та кредитному договорі, умови яких позивач не виконала та про наслідки невиконання яких була попереджена за 13 років до реалізації на електронних торгах. Прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження виступають найбезпечнішим способом набуття майна, що також свідчить про добросовісність набувача - відповідача; вибуття квартири з володіння відповідача буде становити несумісне втручання в його право на мирне володіння майном. Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що обставини стосовно предмету даного позову вже встановлені судовими рішеннями у справі № 755/5232/19 про визнання прилюдних торгів недійсними. Також формальне посилання представника позивача на «карантин» та «воєнний стан», як на підставу продовження строку позовної давності, на думку сторони відповідача, не свідчить про реальні поважні причини неподання позову до суду, адже в цей час позивач приймав участь в інших судових процесах. Крім того, були зупинені не строки позовної давності, а лише процесуальні строки (а.с. 134-139). Третя особа АТ «Сенс Банк» повідомлене про розгляд справи (а.с.87), правом подати письмові пояснення щодо позову або відзиву не скористалось. Згідно вимог ч.13 ст.7 Цивільного процесуального Кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1998 року позивач [PERSON] набула право власності квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.7,8). 11 жовтня 2006 року між [PERSON] і ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником, якого є АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 10-29/2534, відповідно до якого [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 30 000,00 доларів США, зі сплатою 13% річних, кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 10 жовтня 2016 року. У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі № 755/13070/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, задоволено позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрованим у реєстрі за № 13371 (а.с.22-38). Судами встановлено, що 11 жовтня 2006 року між [PERSON] і ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником, якого є АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 10-29/2534, відповідно до якого [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 30 000,00 доларів США, зі сплатою 13% річних із кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 10 жовтня 2016 року. 11 жовтня 2006 року, на забезпечення виконання умов кредитного договору № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року, укладено іпотечний договір № 02-10/2829, посвідчений в нотаріальному порядку. За умовами іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 31 серпня 2028 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинив виконавчий напис за № 13371 про звернення стягнення на кв. [ADDRESS] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, нотаріус запропонував задовольнити вимоги стягувача на загальну суму заборгованості у розмірі 54 671,74 доларів США. Судами встановлено, що виконавчий напис було пред`явлений на виконання у ВП № [NUMBER] та згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Яцишина П.М. від 21 лютого 2019 року виконавче провадження закінчено на підставі п.15 ч.1. ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичною реалізацію квартири. Стороною відповідача зазначається, що останній є добросовісним набувачем спірної квартири. Позовна заява подана про витребування майна з володіння відповідача спірної квартири, який став її власником на державних прилюдних торгах СЕТАМ, що відбулися 11 січня 2019 року, законність яких підтверджена постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 755/5232/19. Як вбачається, постановою Верховного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 755/5232/19, якою розглядалась касаційна скарга представника [PERSON] - адвоката Лінника М.А. на постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, було скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року. Даним рішенням було задоволено позов [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А.М., ДП «СЕТАМ», [PERSON] , та визнано недійсними електроні торги з реалізації кв. [ADDRESS] , що належала [PERSON] , оформлені протоколом проведення електронних торгів № 381739 від 11 січня 2019 року. Київським апеляційним судом від 08 вересня 2021 року було задоволено апеляційну приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А.М., рішення суду першої інстанції скасовано, відмовлено у позові [PERSON] . Колегією суддів Верховного Суду судом досліджено рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у справі № 755/13070/20, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., за яким задоволено позов, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрованим у реєстрі за № 13371. Колегією суддів встановлено, що приватний виконавець 23 жовтня 2018 року відкрив виконавче провадження № [NUMBER] на підставі виконавчого напису нотаріуса та протягом жовтня 2018 року - січня 2019 року здійснив усі виконавчі дії, в тому числі призначив та провів електроні торги, як остаточно відбулись 11 січня 2019 року. Зокрема, згідно з протоколом проведення електронних торгів № 381739 від 11 січня 2019 року торги з реалізації лота № 321360 відбулися за ставкою у розмірі 600 000,00 грн., переможцем торгів став [PERSON] 17 січня 2019 року приватним виконавцем Яцишиним А.М. складено акт про реалізацію предмета іпотеки - кв. [ADDRESS] . Всі вказані виконавчі дії відбулись до того, як виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі № 755/13070/20. У постанові Верховного Суду зазначається, що у справі, яка переглядається, апеляційний суд прийняв постанову 08 вересня 2021 року (справа № 755/5232/19), тобто, на час прийняття оскаржуваної постанови апеляційного суду судового рішення у справі № 755/13070/20 ще не існувало. Зазначається, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може бути визнаватися недійсною в судовому порядку в момент її вчинення вимог, встановлених положеннями ст.ст.203,215 ЦК України, тому визнання виконавчого напису, вчиненого 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., таким, що не підлягає виконанню, не є такою підставою (а.с.97-104). У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] , як власника квартири, поза її волею, [PERSON] , є особою, яка є останнім набувачем вказаного нерухомого майна. Так, із матеріалів цієї справи вбачається та встановлено судом, що спірна квартира вибула з володіння позивача та була реалізована на електронних торгах на підставі виконавчого напису, вчиненого 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрованим у реєстрі за № 13371, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі № 755/13070/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, визнано таким, що не підлягає виконанню, тому у розумінні положень статті 388 ЦК України спірне рухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 639/7253/18. Встановивши відсутність волевиявлення позивача [PERSON] на відчуження спірного нерухомого майна, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про його витребування від [PERSON] на користь позивача. Щодо посилань сторони відповідача, що рішеннями судів у справі № 755/5232/19 підтверджено законність прилюдних торгів СЕТАМ, що відбулись 11 січня 2019 року, за результатом яких власником спірного майна став відповідач [PERSON] , суд зазначає, що на момент реалізації на прилюдних торгах спірної квартири, виконавчий напис приватного нотаріуса ще був чинним; підставою для відмови у визнанні електронних торгів недійсними став невірний спосіб оскарження порушень, допущених приватним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, таке оскарження повинно було відбуватись у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Суд також вказує, що визнання виконавчого напису нотаріуса є достатньою підставою для звернення до суду з позовом про визнання електронних торгів недійсними, аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 712/1317/14-ц (провадження № 61-22566св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 759/18852/14-ц (провадження № 61-21320св18), від 07 лютого 2019 року у справі № 522/1516/15-ц (провадження № 61-25870св18). У даному випадку підставою для звернення позивача до суду з вимогами про витребування майна стала наявність судових рішень про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, які на день розгляду даного спору є чинними. Також суд оцінює критично твердження представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, виходячи з наступного. Як зазначено вище, сторона відповідача у відзиві на позов заявляє про застосування строку позовної давності, вказуючи, що позивач фактично дізналась у 2018 року про проведення електронних торгів з часу відкриття виконавчого провадження, відтак звернулась з даним позовом після спливу трирічного строку позовної давності. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Також, слід зазначити, що в даному випадку позивачу було відомо про вибуття вказаного нерухомого майна з його власності в ході проведення прилюдних торгів, які відбулись 11 січня 2019 року, а не з дати набрання законної сили рішення Голосіївського районного суду міста Києва по справі № 755/13070/20 - 10 лютого 2022 року. Правовий висновок щодо застосування норми права про початок перебігу строку позовної давності міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року (справа №914/3224/16), згідно якого порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Разом з тим, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (постановами від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630 , від 19 серпня 2022 № 928, від 23 грудня 2022 року, 25 квітня 2023 року № 383). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону щодо загальної позовної давності тривалістю у три роки, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимоги, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. У подальшому указами Президента України воєнний стан було неодноразово продовжено. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в України воєнного стану, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна заява подана в межах строку позовної давності. Дослідивши матеріалами справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 6 000,00 грн. та за подачу заяви про забезпечення позову 536,80 (а.с.73,74). У зв`язку із задоволенням позову стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 6 536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved