Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить виселити, [PERSON] , з житлового приміщення, а саме з кв. [ADDRESS] та скасувати її реєстрацію на дане житлове приміщення. Вимоги мотивовані тим, що позивач є власником частини кв. [ADDRESS] . Власником іншої частини вище зазначеної квартири є його колишня дружина - [PERSON] , яка без його дозволу дала згоду на реєстрацію та проживання у зазначеній квартирі їх дочці, відповідачці по справі - [PERSON] . За весь час проживання в його квартирі відповідачка порушує правила проживання, зухвало ображає його, б`є ногами, влаштовує сварки. Останні роки взагалі не пускає його у квартиру, з приводу чого [PERSON] неодноразово звертався на неправомірні дії з боку відповідачки до поліції, у зв`язку з чим, і змушений звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом виселення [PERSON] з належної йому квартири. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівскої області від 28.04.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано [PERSON] строк для усунення недоліків зазначених в ухвалі, які останнім вчасно були усунуті. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівскої області від 15.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення особи з житлового приміщення, призначено підготовче засідання на 19.07.2023. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівскої області від 19.07.2023 закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду по суті на 31.08.2023, яке вподальшому було відкладено до 18.10.2023. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. А також зазначив, що свого часу він був одноособовим власником даної квартири, частку якої в нього відсудила колишня дружина [PERSON] . Відповідачка - його дочка, яка вселилася у спірне житло, як член його сім`ї, разом із своїм чоловіком, його побили та до цього часу погрожує та б`є. З даного приводу він 11 разів звертався до поліції. Відповідач не допускає його в житло, змінила замки на вхідних дверях, тому він вимушений проживати в бараці, де взагалі відсутні умови для нормального проживання. У той же час, позивач не заперечує, що його колишня дружина, яка також проживає у даній квартирі надає згоду на проживання в цьому житлі їх дочці. Через такі систематичні протиправні та злочинні дії відповідачки, позивач не може проживати з нею разом в одній квартирі. Відповідачка та її представник - адвокат Жайворонко І.В. у суді заперечували проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, адвокат вважає, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки не зареєстрував своє право власності на вказану нерухомість. Інший співвласник даної квартири надає згоду на проживання сім`ї відповідачки, яка там зареєстрована із самого дитинства. Відповідач вказує, що вселилася у квартиру разом із батьками в 1987 році та значиться там зареєстрованою з 1992 року, коли отримала паспорт, постійно там проживає з матір`ю та дочкою. Cвідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що позивач та відповідачка, є її братом і племінницею - відповідно. [PERSON] отримав дане житло та вселився туди зі своєю сім`є, в тому числі, з дочкою [PERSON] , яка з дитинства там проживає. Вони разом там не могли проживати, бо зять побив [PERSON] . На даний час, відповідачка не допускає позивача у його квартиру, тому він приходить до них із сестрою покупатися та випрати одяг, бо зараз він проживає в бараці, де відсутні умови для цього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, аналогічні показанням свідка [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення сторін, представника, свідків, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення справи по суті, приходить до наступного. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до свідоцтва № [NUMBER] на право особистої власності від 22.09.1992 на кв. [ADDRESS] вбачається, що дана квартира належала [PERSON] (а.с.10). Відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.11.2004 та ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 18.04.2005, у тому числі, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , 23 вересня 2003 року, посвідчений нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу зареєстровими № 10112. Визнано за [PERSON] та за [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] (а.с.14-18). Ухвалою Касаційної колегії суддів апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2007 року касаційну скаргу [PERSON] - відхилено, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 квітня та 7 липня 2005 року залишено без змін (а.с.19-20). Відповідне право власності [PERSON] та [PERSON] по частини спірної квартири зареєстрвано в КП Прилуцького МБТІ, що також вбачається згідно довідки від 02.12.2022 №1459 (а.с.11). Відповідно до довідки № 575 про реєстрацію місця проживання особи, виданого міськрайонним центром надання адміністративних послуг Прилуцької міської ради вбачається, що [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] ще з 28.05.1992 року (а.с. 45). Про неприязні відносини сторін свідчать обопільні їх зверння до Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області з приводу конфліктих ситуацій між позивачем, його колишньою дружиною [PERSON] та відповідачкою (а.с.22-27, 44). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 20.04.2023 вбачається, що [PERSON] є власником частини кв. [ADDRESS] (а.с.30), що жодним чином не впливає на правове регулювання правовідносин, які склалися між сторонами. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач не має власності в його частині квартири, систематично порушує правила співжиття, ображає його, б`є, влаштовує сварки, що робить неможливим проживання з ним в одному помешканні, а тому на підставі викладеного просить виселити відповідачку з квартири. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Так, згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, власник житлового будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщення. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 у справі № 295/16994/15-ц. Згідно із ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд вважає, що наявні у матеріалах справи докази не свідчать про порушення правил співжиття, оскільки позивач не має змоги там проживати; до того ж до відповідача взагалі не вживалися заходи попередження або громадського впливу. Більше того, як установлено судом і визнається сторонами, що інший співвласник квартири - [PERSON] , яка проживає у спірному житлі беззаперечно надає згоду відповідачці на проживання у даній квартирі. Слід зазначити, що підстави для втрати членом сім`ї власника житла права на користування житлом передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України. Позивачем також не доведено факт не проживання відповідача у належному йому житлі понад один рік без поважних причин. При цьому позивач підтвердив той факт, що відповідач, як його дочка, вселилася до належного йому житла на законних підставах, постійно там проживає із самого дитинства. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. На підставі проаналізованих норм суд вважає, що позбавлення права на житло [PERSON] не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду у розмірі 1073,60 грн. відшкодуванню позивачу не підлягає.

Outcome: dismissed