Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] 15.07.2021 звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою та скасувати реєстрацію постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2013. Зі згоди позивача був зареєстрований її син- [PERSON] . Також представник позивача зазначив, що відповідач відбуває покарання у колонії №29, протягом тривалого часу житлом не цікавився, до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом, про визначення порядку користування житлом не звертався, тобто фактично втратив інтерес до вказаного житла. Позивач ніяких перешкод для користування вказаною квартирою не чинила, також відповідач не сплачує комунальні послуги та інші витрати по утриманні квартири. На підстав викладеного просили суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Горлач А.С. не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином. Представник позивача надав заяву, якою позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, була повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надала. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач зареєстрована та мешкає у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2013, індексний номер 7755941, виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області. Відповідно матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] з 19.03.1991 року, [PERSON] , [INFO] з 21.04.1993 року. Також, судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] є сином позивача [PERSON] . Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що реєстрація відповідача порушує її права, створює для неї матеріальні складнощі, бо вона змушена переплачувати вартість комунальних послуг, факт реєстрації відповідача у квартирі позбавляє її можливості розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право. При цьому, право на житло, як суб`єктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Право громадян на житло передбачено ст. 1 ЖК України. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами першою-третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Також, частиною п`ятою статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з роз`ясненнями, що містить п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач зареєстрований у спірній квартирі, але не проживає за місцем реєстрації, не використовує квартиру для тимчасового або постійного проживання, відбуває покарання у колонії №29. Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Частиною 3 статті 71 Житлового кодексу визначений перелік поважних причин за яких за особою зберігається право на користування жилим приміщенням. Зокрема, такими є: 1) призов на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призов офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасовий виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзд у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзд для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Суд дослідивши надані стороною позивача докази приходить до висновку про те, що вона не довела належними та допустимими доказами факту того, що наявність реєстрації відповідача у спірному житловому приміщенні порушує її права як власника житла, у тому числі і щодо вільного розпорядження своїм майном. Крім того, позивач зазначила, що відповідач відбуває покарання у колонії №29, доказів про те, що відповідач звільнився з місць позбавлення волі і після цього за власним бажанням, з власної волі не проживає у спірній квартирі, не користується квартирою, стороною позивача надано не було. У відповідності з п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за №2, доказами вибуття наймача можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). Висновок суду щодо відсутності особи понад шість місяців повинен ґрунтуватися на доказах (письмових актах, складених за участю представників наймодавця та сусідів про відсутність відповідача в конкретний день, а також показів свідків сусідів) і такі докази суд оцінює в сукупності з іншими доказами по справі. Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків. Несплата відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ними таких витрат) не позбавлена можливості поставити питання про їх відшкодування. Позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, а наявні у справі документи у повній мірі не відображають обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини та підстави непроживання відповідача без поважних причин (відсутні акти обстеження проживання особи, не надано показів свідків, тощо). Окрім того позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача якимось чином перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном. Позивачем взагалі не доведено, що подальша реєстрація відповідача у квартирі є неможливою, і така реєстрація відповідача перешкоджає позивачу користуватися майном. Крім того, суд зазначає, що 21 січня 2023 року набули чинності зміни, внесені до ст. 18 Закону України «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання», відповідно до якої зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, утому числі і за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Отже, даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позову [PERSON] . Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed