Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Керівник Тернопільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про припинення права власності. Позовні вимоги обґрунтував тим, що громадянину Російської Федерації (далі за текстом РФ) [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером 6125282400:02:001:0713, площею 0,14 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: с. Дичків Тернопільського району Тернопільської області. Підставою для державної реєстрації права власності зазначене свідоцтво на спадщину за заповітом № 1-337, яке видане 21.05.2019. Попереднім власником спірної земельної ділянки була [PERSON] . Реєстрація припинення права власності [PERSON] на дану земельну ділянку відбулась 21.05.2019 після реєстрації відповідного права за іншими особами, в тому числі 1/2 частки за [PERSON] . Прокурор зазначив, що згідно з інформацією Управління Державної міграційної служби у Тернопільській області громадянин РФ [PERSON] за обліками Управління Державної міграційної служби у Тернопільській області не значиться та з питань набуття громадянства України не звертався. Відтак, враховуючи те, що 21.05.2019 [PERSON] , будучи громадянином РФ, отримав спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення у приватну власність, відповідач був зобов`язаний відчужити таке нерухоме майно не пізніше 21.05.2020. Однак станом на теперішній час відповідач цих дій не вчинив. Указані обставини свідчать про те, що набута у власність [PERSON] земельна ділянка сільськогосподарського призначення ним добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку, а тому наявні підстави для її конфіскації за рішенням суду. При цьому\~Положенням про\~Державну службу\~України з\~питань геодезії,\~картографії та\~кадастру,\~затвердженим постановою\~Кабінетів Міністрів\~України №\~15\~від 14.01.2015,\~визначено,\~що Державна\~служба України\~з питань\~геодезії,\~картографії та\~кадастру (Держгеокадастр)\~є центральним\~органом виконавчої\~влади,\~діяльність якого\~спрямовується і\~координується Кабінетом\~Міністрів України\~через Міністра\~аграрної політики\~та продовольства\~і який\~реалізує державну\~політику у\~сфері національної\~інфраструктури геопросторових\~даних,\~земельних відносин,\~землеустрою,\~у сфері\~Державного земельного\~кадастру,\~зокрема,\~відповідно до\~покладених на\~неї завдань\~подає позов\~про конфіскацію\~земельної ділянки\~у випадках,\~визначених законом. Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи, зокрема, таким органом на території Тернопільської області є Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Однак з 21.05.2020, тобто з дати, коли у відповідача завершився строк на відчуження спірної земельної ділянки, до дня подання цього позову уповноважений орган не вжив жодних заходів для захисту інтересів держави. Саме бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області зі звернення до суду з позовом про припинення права власності на спірну земельну ділянку свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави, що підтверджує наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з даним позовом до суду. Таке звернення прокурора з позовом спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання, а саме недопущення володіння громадянином РФ земельною ділянкою сільськогосподарського призначення на території України без належних на те правових підстав. За таких підстав прокурор просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 6125282400:02:001:0713, площею 0,14 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: с. Дичків Тернопільського району Тернопільської області, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області. 01.05.2023 відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, наданий сторонам строк для подання заяв по суті справі, призначене підготовче засідання на 30.05.2023 та витребувані докази. 30.05.2023 підготовче засідання відкладено на 22.06.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. 22.06.2023 підготовче засідання відкладено на 15.08.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. 15.08.2023 усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 12.09.2023. 12.09.2023 судове засідання відкладене на 10.10.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. У судовому засіданні 10.10.2023 прокурор Тернопільської окружної прокуратури Бай А.О. позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання 10.10.2023 представник позивача Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив позов задовольнити. У судове засідання 10.10.2023 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, у тому числі і через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, повторно не з`явився без повідомлення про причини неявки. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, вирішуючи питання щодо підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом, суд приймає до уваги таке. Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Так, Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінетів Міністрів України № 15 від 14.01.2015, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі за текстом Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, зокрема, відповідно до покладених на неї завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи. Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру в Тернопільській області, затвердженого наказом Держгеокадастру № 85 від 08.03.2023, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане, та відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Указані обставини свідчать про те, що Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області наділене повноваженнями щодо подання до суду позову про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. На запити керівника Тернопільської окружної прокуратури № 9346ВИХ-22 від 12.12.2022 (а.с. 32-33) та № 50-86-2667ВИХ-23 від 14.03.2023 (а.с. 39-40) Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повідомило, що Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області не проводилась перевірка додержання вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6125282400:02:001:0713, площею 0,14 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] частка якої зареєстрована за громадянином РФ [PERSON] . Так само Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області не має наміру подавати до суду позовну заяву про конфіскацію вказаної вище земельної ділянки через відсутність достатньої суми кошторисних призначень на березень 2023 року за КЕЕКВ 2800 «Інші поточні видатки». Указані обставини підтверджуються відповідями Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області № 10-19/0.92-172/2-23 від 19.01.2023 та № 10-19-0.92-937/2-23 від 20.03.2023(а.с. 38, 41-42). Викладені обставини свідчать про наявність у керівника Тернопільської окружної прокуратури права на вжиття заходів представницького характеру на захист інтересів держави в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Так, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23.09.1982, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, Щокін проти України від 14.10.2010, Сєрков проти України від 07.07.2011, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23.11.2000, Булвес АД проти Болгарії від 22.01.2009, Трегубенко проти України від 02.11.2004, East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Так, ст. 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями встановлені положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями ЦК України та ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно з ч. 1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до ст. 3 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Частиною 1 ст. 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Разом з тим відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. При цьому згідно з ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. В силу ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом Згідно з ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 148 ЗК України земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Так само відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі конфіскації. До особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом (ч. 1, 2 ст. 354 ЦК України). Системний аналіз зазначених вище положень закону свідчить про те, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише громадянам України. Іноземці можуть набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення у випадку прийняття спадщини, однак протягом року такі земельні ділянки підлягають відчуженню. У разі невиконання таких вимог закону для іноземця настають наслідки земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Суд встановив, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 326492663 від 21.03.2023 (а.с. 1-4) вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером 6125282400:02:001:0713, площею 0,14 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: с. Дичків Тернопільського району Тернопільської області. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване 21.05.2019 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-337. Аналогічні відомості вбачаються з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 326493183 від 21.03.2023 (а.с. 5-7). Так само згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 17.04.2023 (а.с. 8) земельна ділянка з кадастровим номером 6125282400:02:001:0713, площею 0,14 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: с. Дичків Тернопільського району Тернопільської області, перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] . Також відповідно до відомостей, які містяться в поземельній книзі на земельну ділянку з кадастровим номером 6125282400:02:001:0713, така земельна ділянка відноситься до земель для ведення особистого селянського господарства та на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] , а саме по 1/2 частки кожному (а.с. 9-26). Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201/20230321-0005661579 від 21.03.2023 (а.с. 27-28) вартість спірної земельної ділянки становить 23849,88 грн, тобто вартість 1/2 частки становить 11924,94 грн. Поряд з\~цим з\~копії свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~від 21.05.2019,\~яка міститься\~в матеріалах\~спадкової справи\~після смерті\~ [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] \~(а.с.\~111\~зв.бік),\~вбачається,\~що на\~підставі заповіту,\~посвідченого Дичківською\~сільською радою\~Тернопільського району\~Тернопільської області\~від 21.12.2004\~та зареєстрованого\~в реєстрі\~за №\~55,\~спадкоємцями земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~6125282400:02:001:0713,\~площею 0,14\~га,\~з цільовим\~призначенням для\~ведення особистого\~селянського господарства,\~розташованої за\~адресою:\~с.\~Дичків Тернопільського\~району Тернопільської\~області,\~є [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~який зареєстрований\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~який зареєстрований\~за адресою: [ADDRESS] . Частка кожного зі спадкоємців становить 1/2. При цьому\~згідно з\~відповіддю Управління Державної міграційної служби у Тернопільській області № 2582-23 від 17.03.2023 (а.с. 31) громадянин РФ [PERSON] за обліками Управління Державної міграційної служби у Тернопільській області не значиться. Станом на 15.03.2023 з питань набуття громадянства України [PERSON] не звертався. Указані обставини свідчать про те, що [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 6125282400:02:001:0713, площею 0,14 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: с. Дичків Тернопільського району Тернопільської області, тобто у період з 21.05.2019 до 21.05.2020, не виконав обов`язку щодо її відчуження, а також не вчинив вказаних дій станом на даний час, тобто порушив визначену законом процедуру використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. Зокрема, ч. 4 ст. 145 ЗК України визначає, що позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. У даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника спірної земельної ділянки, оскільки відповідач мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Указане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 513/444/15-ц. З урахуванням викладеного суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для конфіскації спірної частки земельної ділянки у власність держави. За таких підстав, враховуючи, що відповідач не з`явився у судове засідання та докази на спростування доводів прокурора не надав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом Тернопільська обласна прокуратура сплатила судовий збір у сумі 2684 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 625 від 18.04.2023 (а.с. 80). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Тернопільської обласної прокуратури.

Outcome: approved