Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У березні 2023 року Керівник Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради(далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 1, Дарницька РДА), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3, [PERSON] ) про визнання незаконним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, витребування майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що Дарницької окружною прокуратурою міста Києва в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42022102020000106 від 09.09.2022 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження квартири [ADDRESS] . Яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва. У ході досудового розслідування встановлено, що 30.12.2005 між заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління житлового забезпечення Голиця М.М. та головою Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації Лага В.А. укладено акт № 743, згідно якого у розпорядження адміністрації перейшло 5 квартир, у тому числі квартира [ADDRESS] . Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 660 від 27.06.2007 новозбудованому житловому будинку на діл. [ADDRESS] присвоєно адресу: [ADDRESS] . На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 1395 від 16.10.2006 [PERSON] видано ордер № 003446 серії Б на жиле приміщення - квартиру [ADDRESS] , жилою площею 34,92 кв.м. Між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду (наймодавцем) та [PERSON] (наймачем) 12.09.2007 укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, предметом якого є надання наймодавцем наймачу і члену її сім`ї - сину [PERSON] у безстрокове користування вищевказаної квартири. [PERSON] померла [INFO] , у зв`язку з чим наймачем квартири за раніше укладеним договором визнано її сина [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 у справі № 753/12080/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020, частково задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради, Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання членом сім`ї наймача квартири та визнання наймачем квартири. Визнано за [PERSON] право користування жилим приміщенням - двокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Верховного Суду від 12.01.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 753/12080/18. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання Київської міської ради про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2022 до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Разом з тим, згідно наказу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» № 14 від 10.03.2021 «Про зміну договору найму жилого приміщення» переведено особовий рахунок на кв. [ADDRESS] на [PERSON] , у зв`язку зі смертю попереднього наймача [PERSON] , а також на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/12080/18 від 28.10.2019. В подальшому, представник [PERSON] 18.08.2021 звернулася до Управління (центр) надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо приватизації указаної вище квартири, долучивши до заяви в тому числі рішення суду у справі № 753/12080/18. Наказом відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021 «Про приватизацію квартири [ADDRESS] » прохання наймача [PERSON] щодо приватизації квартири задоволено та передано квартиру [ADDRESS] останній у приватну власність. На підставі даного наказу Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 27.08.2021 [PERSON] видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 21.10.2021 [PERSON] відчужила дану квартиру [PERSON] . В подальшому, [PERSON] 05.11.2021 уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу № 10284 даної квартири. Водночас, постановою Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 753/12080/18 задоволено касаційну скаргу Київської міської ради, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 25.11.2020 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] . На підставі вищевикладеного просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021, яким задоволено прохання [PERSON] та передано квартиру [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 27.08.2021, виконане на бланку СТЕ 073649, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 72,2 кв. м, на праві приватної власності належить [PERSON] ; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 248318880000. Разом з позовною заявою представник позивача подав заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 02 березня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено. Ухвалою суду від 02 березня 2023 року відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року закритопідготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 05 липня 2023 року від представника відповідача 3 надійшла заява про відкладення судового засідання. Ухвалою суду від 05 липня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, клопотання представника відповідача 3 про відкладення судового засідання задоволено, розгляд справи відкладено. 11 вересня 2023 року від представника відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечували щодо позовних вимог та просили відмовити. Ухвалою суду від 13 вересня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання долучено відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України. У судовому засіданні 13 вересня 2023 року представник відповідача 3 Володіна О.О. заявила клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Ухволою суду від 13 вересня 2023 року у задоволенні заяви представника відповідача 3 Володіної О.О. про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. 21 вересня 2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 179 ЦПК України. 16 жовтня 2023 року від представника відповідача 3 Володіної О.О. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням у відпустці. Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю доказів поважних причин неявки, враховуючи те, що у відповідача 3 наявно два представника, разом з тим дата судового засідання узгоджувалась з урахуванням відпусток представників відповідача 3. Представник позивача у судовому засіданні надала пояснення, в яких позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача Дарницької РДА надала пояснення, в яких просила винести законне та обгрунтоване рішення та судові витрати покласти на відповідача 2. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлена судом належним чином, причини неявки судом не відомі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом у встановленому законом порядку, в матеріалах справи міститься відзив від відповідача 3 в якому заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. За ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередно, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавці органи. Частиною 1 ст. 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні. За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. 3 аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада. Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю. У даному випадку мала місце необхідність невідкладного захисту інтересів держави, оскільки спір у справі стосується комунального майна, яке незаконно вибуло з комунальної власності. Київська міська рада як власник зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення права власності територіальної громади - невідкладно реагувати. З матеріалів справи вбачається, що Дарницькою окружною прокуратурою м. Києва листами від 14 грудня 2022 року за № 10.52-46-5256вих-22, від 17 лютого 2023 року за № 46-930вих-23 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Київську міську раду про встановлений факт незаконного вибуття спірного майна з комунальної власності (т. І а.с. 79-81, 91-93). За дорученням Київської міської ради Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (лист № 056/95/08/24215 від 30 грудня 2022 року) повідомлено, що заходи цивільно-правового характеру в інтересах держави в особі Київської міської ради, спрямовані на витребування спірного майна не вживалися та висловлено прохання вжити такі заходи саме прокурором, пред`явивши до суду відповідний позов (т. І а.с. 82-83). Таким чином, Київська міська рада, будучи обізнаною про порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, з позовом до суду не звернулась, переклавши свій обов`язок щодо захисту інтересів держави на прокурора. Зазначена бездіяльність уповноваженого органу призводить до тривалого незаконного володіння спірним комунальним майном та непоновлення інтересів територіальної громади. Частиною 3 ст. 56 ЦПК України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Порушення прав територіальної громади, яке ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, в цьому випадку становить також і порушення державних інтересів, оскільки обов`язком держави є гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, що потребує реагування прокурором у межах наданої Конституцією України компетенції. Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, становить інтереси держави. Таким чином, у даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач 3 набув у володіння нерухоме майно територіальної громади м. Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці. У зв`язку із тим, що компетентним органом - Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, що підтверджується долученим до позову листуванням, а тому з метою поновлення порушеного права власності територіальної громади м. Києва, Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва пред`являється позов в інтересах держави в особі Київської міської ради. Київська міська рада, обмежившись повідомленням про необізнаність про порушення прав територіальної громади, інших заходів, спрямованих на повернення незаконно відчуженого майна у комунальну власність, не вживала. Враховуючи це, Дарницькою окружною прокуратурою м. Києва листом у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» № 46-930вих-23 від 17 лютого 2023 року попередньо, до звернення до суду, повідомлено про це уповноважений суб`єкт владних повноважень, а саме - Київську міську раду (т. І а.с. 91-93). Таким чином, прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», щодо своєчасного інформування Київської міської ради про виявлені порушення, незаконність відчуження комунального майна, та необхідність вжиття заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист права власності територіальної громади міста Києва на це майно. Правова позиція щодо представництва інтересів держави прокурором в суді викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19). Так, Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42022102020000106 від 09.09.2022 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження квартири [ADDRESS] . Яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва. У ході досудового розслідування встановлено, що 30.12.2005 між заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління житлового забезпечення Голиця М.М. та головою Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації Лага В.А. укладено акт № 743, згідно якого у розпорядження адміністрації перейшло 5 квартир, у тому числі квартира [ADDRESS] . Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 660 від 27.06.2007 новозбудованому житловому будинку на діл. [ADDRESS] присвоєно адресу: [ADDRESS] . На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 1395 від 16.10.2006 [PERSON] видано ордер № 003446 серії Б на жиле приміщення - квартиру [ADDRESS] , жилою площею 34,92кв.м. Між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду (наймодавцем) та [PERSON] (наймачем) 12.09.2007 укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, предметом якого є надання наймодавцем наймачу і члену її сім`ї - сину [PERSON] у безстрокове користування вищевказаної квартири. [PERSON] померла [INFO] , у зв`язку з чим наймачем квартири за раніше укладеним договором визнано її сина [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 30.04.2015. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 у справі № 753/12080/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020, частково задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради, Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло- Сервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання членом сім`ї наймача квартири та визнання наймачем квартири. Визнано за [PERSON] право користування жилим приміщенням - двокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Верховного Суду від 12.01.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 753/12080/18. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання Київської міської ради про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2022 до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Разом з тим, згідно наказу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» № 14 від 10.03.2021 «Про зміну договору найму жилого приміщення» переведено особовий рахунок на кв. [ADDRESS] на [PERSON] , у зв`язку зі смертю попереднього наймача [PERSON] , а також на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/12080/18 від 28.10.2019. В подальшому, представник [PERSON] 18.08.2021 звернулася до Управління (центр) надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо приватизації указаної вище квартири, долучивши до заяви в тому числі рішення суду у справі № 753/12080/18. Наказом відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021 «Про приватизацію квартири [ADDRESS] » прохання наймача [PERSON] щодо приватизації квартири задоволено та передано квартиру [ADDRESS] останній у приватну власність. На підставі даного наказу Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 27.08.2021 [PERSON] видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.10.2021 внесені відомості про право власності на вказану квартиру за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2483018880000. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 324197750 від 27.02.2023 встановлено, що [PERSON] за договором дарування від 21.10.2021 № 4026 відчужила дану квартиру [PERSON] , про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. 05.11.2021 внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому, [PERSON] 05.11.2021 уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу № 10284 даної квартири, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. 05.11.2021 внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас, постановою Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 753/12080/18 задоволено касаційну скаргу Київської міської ради, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 25.11.2020 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Факт належності спірної квартири до власності територіальної громади підтверджується актом № 743 від 30.12.2005, укладеним між Головним управлінням житлового забезпечення та Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією, а також розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 1395 від 16.10.2006. (т. І а.с. 23, 26-28). Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до статті 5 Житлового кодексу України, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Приписами статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. При цьому, відповідно до частин 2, 3 статті 8 цього Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Аналогічний порядок передачі квартир, визначений п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 (далі по тексту - Положення). Відповідно до п. 16 Положення передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформлюється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Пунктом 17 Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви. Відповідно до п. 23 Положення орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Отже, аналіз вказаних норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають особи, які постійно там проживають. Так, за нормами ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Згідно інформації Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації у спірній квартирі були зареєстровані наступні особи: [PERSON] - з 27.09.2007 по 18.06.2009; [PERSON] - з 27.09.2007 по 23.06.2015; [PERSON] - з 13.05.2021 по 23.10.2021 (т. І а.с. 87). На даний час зареєстровані особи у квартирі відсутні. Реєстрацію [PERSON] у квартирі, внесення змін у договір найму житловго приміщення та приватизацію квартири здійснено на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 у справі № 753/12080/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020. КП «Житло-Сервіс» видано наказ № 14 від 10.03.2021 «Про зміну договору найму жилого приміщення» переведено особовий рахунок кв. [ADDRESS] на [PERSON] , у зв`язку зі смертю попереднього наймача [PERSON] . Наказом відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021 «Про приватизацію квартири [ADDRESS] » прохання наймача [PERSON] щодо приватизації квартири задоволено та передано квартиру [ADDRESS] останній у приватну власність, а Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 27.08.2021 [PERSON] видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] . У подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.10.2021 внесені відомості про право власності на вказану квартиру за [PERSON] (з відкриттям розділу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2483018880000. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог приписів статті 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Нормою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №753/12080/18 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 25.11.2020 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Згідно зі ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що [PERSON] стала наймачем квартири на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 у справі № 753/12080/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020, та у подальшому здійснила приватизацію спірної квартири, вказане свідчить про відсутність волевиявлення дійсного власника на відчуження майна, оскільки постановою Верховного Суду від 01.12.2021 вказані судові рішення були скасовані з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову [PERSON] , отже позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021, яким задоволено прохання [PERSON] та передано квартиру [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] , а також визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 27.08.2021, виконане на бланку СТЕ 073649, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 72, 2 кв.м, на праві приватної власності належить [PERSON] , знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню. Спірна квартира є комунальною власністю, розташована на території міста Києва, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади столиці Київською міською радою. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц; від 14.11.2018 у справі №183/1617/16; від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц; від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц; від 21.08.2019 у справі №911/3681/17. На підставі вищевикладеного квартира [ADDRESS] , підлягає витребуванню від останнього набувача - [PERSON] , на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради як дійсного власника майна, оскільки таке майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва без її волі, в результаті виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 та постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2020 у справі № 753/12080/18, які скасовані постановою Верховного Суду від 01.12.2021. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 388 ЦК України, для витребування спірного майна від добросовісного набувача [PERSON] . Витребовуючи квартиру з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бутибути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з ним, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у прав власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Тригубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13. Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності. Реєстрація права власності за [PERSON] спірної квартири, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке є комунальною власністю територіальної громади. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес. У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно. Крім того, одним із елементів дотримання принципу «справедливого балансу» між «суспільними» і «приватними» інтересами при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Встановленим є те, що [PERSON] набув право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 2021 року, укладеним між ним та [PERSON] . Отже, [PERSON] не позбавлений можливості відновити своє право на підставі ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з огляду на задоволення позовних вимог, суд вбачає необхідним стягнути з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 23 123,75грн., по 7 707,91 грн., з кожного відповідача. Оскільки, на момент подачі позовної заявирозпорядником бюджетних коштів щодо сплати судового збору є Київська міська прокуратура, а тому судовий збір слід стягнути з відповідачів на її користь.

Outcome: approved