Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Рух справи 27.06.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла вказана позовна заява, датована 27.06.2022, за підписом позивача та його представника - адвоката Газізової Ю.Л. (діє на підставі ордеру) в якій позивач просила суд: - розірвати шлюб, укладений 30.01.2004 між [PERSON] та [PERSON] про що зроблено відповідний актовий запис за № 55, та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ; - визнати квартиру, загальною площею 46,8 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в місті Києві 04.06.2004, РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 46,8 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] ( [INFO] паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінградським РУ ТУ МВС України у м. Києві 25.03.1997, РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 46,8 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , позбавивши його права власності на цілу частку; - судові витрати, понесені [PERSON] , стягнути з [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 05.07.2022. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.07.2022 позов прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі було призначено на 29.09.2022. Враховуючи клопотання представника позивача, з метою надання часу для підготовки заперечень на відзив, 29.09.2022 підготовче засідання було відкладено на 19.01.2023. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, 19.01.2023 судове засідання не відбулось та було перенесено на 13.04.2023. Ухвалою від 13.04.2023 Солом`янського районного суду міста Києва, зокрема, вирішено: - Роз`єднати у самостійні провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя; - У межах справи № 760/7616/22 залишити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яку продовжити розглядом у судовому засіданні 13.04.2023; - Вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, - виділити в окреме провадження; - Закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна; - Призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до розгляду по суті на 20.07.2023 . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13.04.2023 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, - задоволено, розірвано шлюб, укладений 30.01.2004 між [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 55. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26.04.2023 для розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя справу визначено суддю Зуєвич Л.Л. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, 20.07.2023 судове засідання не відбулось та було перенесено на 19.10.2023. У судому засіданні 19.10.2023 сторони та їх представники підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Обгрунтування позову У позові, зокрема, зазначається, що 30.05.2013 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сторони за спільні кошти з сімейного бюджету придбали об`єкт нерухомості - двохкімнатну квартиру, загальною площею 46,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 304 281,00 грн. Як вказує позивач, право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем ( [PERSON] ). Позивач наголошує, що самостійно сторони не можуть дійти згоди щодо порядку поділу спільного майна. Щодо правової позиції відповідача 26.09.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 63-68). У відзиві вказується, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за договором купівлі-продажу від 30.05.2013, вартість якої - 304 281 грн. Як зазначає відповідач, право власності на зазначену квартиру зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на його ім`я ( [PERSON] ), оскільки квартира придбана за його особисті кошти. В обґрунтування своїх вимог відповідач наголошує, що ним, сумісно з його матір`ю [PERSON] була приватизована квартира за адресою: [ADDRESS] . Зі слів відповідача, його частка складалась: з 2/3 частини квартири в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 10.09.2001 органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва згідно із розпорядженням від 10.09.2001 № 26076, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17.09.2001 в реєстрову книгу аз № 9051 та з 1/6 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.02.2013 Першою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-286. Вказується, що 11.04.2013 відповідач разом з матір`ю ( [PERSON] ) продали належну їм квартиру по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 16.09.2022 за № 112-01/16, виданою приватним нотаріусом Державного міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. (а.с. 81). Вартість квартири відповідно до договору купівлі-продажу № 812 від 11.04.2013 становила 877 000, 00 грн. (а.с. 81). Водночас, відповідач зауважує, що за отримані від продажу сумісної з батьками квартири, в подальшому вони купили квартиру матері, що підтверджується довідкою від 16.09.2022 за № 113-01/16, виданою приватним нотаріусом Державного міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. (а.с. 82). Відповідач зазначає, що вартість придбаної квартири для матері склала 319 270, 00 грн. У відзиві звертається увага на те, що залишок коштів у сумі 577 280,00 грн, відповідач використав для придбання квартири, яка є предметом спору. Відповідач наголошує, що придбана квартира за адресою: [ADDRESS] потребувала ремонту для проведення якого він додатково брав позику у ТОВ «САВТОСЕРВІС», у розмірі - 30 000,00 грн. Пояснення позивача У листопаді 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 91-95), в якій зазначено, що позивач не заперечує, що відповідач разом зі своєю матір`ю продав квартиру, належну їм на праві власності за ціною 877 000,00 грн. Разом з тим, вказується, що жодними доказами не підтверджено, яку суму від цих грошових коштів отримав саме відповідач, адже він був не єдиним власником відчуженого житла. Крім того, на думку позивача, жодними доказами не доведено, що відповідач використовував отримані ним кошти саме під час укладення договору купівлі-продажу квартири, яка підлягає поділу. Позивач, звертає увагу на те, що цільове призначення коштів, які відповідач отримав у позику від ТОВ «САВТОСЕРВІС» - не відоме. Також, позивач стверджує, що у квітні 2013 року вона попросила у свого батька 15 000,00 доларів США. Зазначається, що вказані кошти були витрачені позивачем на придбання житла та на його подальший ремонт. Крім того, вказується, що мати позивача, [PERSON] , 17.09.2013 брала кредит в АТ «ОЩАДБАНК» у розмірі 30 000,00 грн з метою допомогти з ремонтом придбаного житла. Разом з тим, наголошується, що під час укладення договору купівлі-продажу позивач надавала дозвіл на його укладення як дружина відповідача, що підтверджується матеріалами справи. Вказується, що під час укладення договору купівлі-продажу спільної квартири відповідач не зазначав, що майно придбано тільки за його особисті кошти, разом з тим, нотаріус роз`яснювала йому, що майно, яке придбається є сумісним майном та підлягає поділу у разі розірвання шлюбу. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 30.01.2004 (а.с. 7). У цьому шлюбі у подружжя народився син - [PERSON] (а.с. 8). Як вже зазначалось, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13.04.2023 у справі № 760/7616/22, провадження № 2/760/5013/23 (а.с. 128-133) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.01.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 55, - розірвано. Згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 4146570 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12) квартира, загальною площею 46,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] ; підстава реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 457, виданий 30.05.2013, видавник ПН КМНО Кравченко І.В. До матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу від 30.05.2013 (а.с. 9-11), укладеного між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), за яким [PERSON] придбав у власність квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 46,80 кв.м., за 304 281,00 грн. При цьому, в п. 9 такого договору зазначено наступне: «цей договір укладається за згодою дружини Покупця - [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 30 травня 2013 року за реєстровим № 474» (а.с. 10). Відповідно до п. 10 договору купівлі-продажу від 30.05.2013, сторонам, що підписали договір, нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст. 190, 212 Кримінального кодексу України, ст.ст. 57, 65, 74 Сімейного кодексу України (а.с. 10). Вбачається, що зазначений договір купівлі-продажу квартири від 30.05.2013 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. та за реєстровано в реєстрі за № 475. З наданої відповідачем копії довідки від 16.09.2022 вих. № 112-01/16 (а.с. 81), вбачається, що 11.04.2013 за реєстровим № 812, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] та [PERSON] продали належну їм на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за ціною 877 000,00 грн. В матеріалах справи міститься копія довідки 16.09.2022 вих. № 113-01/16 (а.с. 82), зі змісту якої вбачається, що 12.04.2013 за реєстровим № 829, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за ціною 319 720,00 грн. 04.07.2013 між ТОВ «САВТОСЕРВІС» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір про надання позики (а.с. 83). Відповідно до п. 1 договору про надання позики від 04.07.2013, позикодавець надає позичальнику для споживчих цілей позику у розмірі 30 000,00 грн (а.с. 83). Крім того, матеріали справи містять копії: технічного паспорту від 01.03.2011 (а.с. 13-16); трудової книжки [PERSON] (а.с. 17-24); довідки про доходи [PERSON] (а.с. 31). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). [PERSON] належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком. Так, з наданих відповідачем доказів неможливо достовірно встановити ні розміру отриманих ним коштів від продажу квартири [ADDRESS] , ні того, що саме ці кошти були використані для придбання спірної квартири. Натомість, змістом договору купівлі-продажу спірної квартири від 30.05.2013, зокрема, п.п. 9, 10, підтверджено, що гроші, які були витрачені на придбання такої квартири, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана квартира також є об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набута подружжям за час шлюбу. Установивши, що квартира [ADDRESS] загальною площею 48,80 кв.м., придбана під час шлюбу сторін і відповідачем у справі ( [PERSON] ) не надано суду належних та допустимих доказів того, що цю квартиру було придбано ним за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, та визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на спірну квартиру, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом у даній справі позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3 042,81 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 5669-0760-3594-6182 від 27.06.2022 (а.с. 5). З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 042,81 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 5). Враховуючи наведене,

Outcome: approved