Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

у лютому 2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Титаренко Т.А. звернувся з позовом до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання видати ордер на житлове приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що він є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі розпорядження Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації № 580 від 20.12.2005 року. З вказаного часу він постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , несе всі витрати по її утриманню, інших житлових приміщень не має. Ордер на квартиру не видавався, оскільки на момент заселення до будинку він використовувався у якості гуртожитку, а в подальшому статус будинку було змінено на багатоквартирний житловий будинок. і дане приміщення було надане на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 10.09.2004 року № 1039 «Про надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України». На його звернення Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація відмовила у видачі ордера приміщення, з тих підстав, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Вважає, що відмова порушує його конституційні права та унеможливлює реалізацію ними права на приватизацію зазначеного житла. Просить зобов`язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію видати ордер на його ім`я на родину з двох осіб: [PERSON] та його сина - [PERSON] на дві кімнати в комунальній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 38,43 м2, житловою площею 28,4 м2. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання (а.с. 48). Ухвалою від 01.08.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 72). 30.05.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, виходячи з того, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення (а.с. 53-55). Позивач в судове засідання не з`явився, від представника останнього надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач, який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в установлений судом строк відзиву на позов не подав. Згідно ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті тому суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності сторін. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивач разом із своєю родиною з 2005 року проживає в двох кімнатах комунальної квартири [ADDRESS] . Згідно розпорядження Голосіївської РДА від 09.06.2005 року № 580 змінено нумерацію квартир у будинках [ADDRESS] та [ADDRESS] . Встановлено, що ордер на квартиру не видавався. Згідно акту від 20.12.2005 року позивач та його родина у зв`язку із відсутністю службового житла були заселені у кімнати квартири [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач (наймач) та його син - [PERSON] . Згідно листа-відповіді Голосіївської районної в місті Києві державної адміністраціївід 18.01.2023 року № 100-563, позивачу відмовлено у видачі ордера з тих підстав, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відмовляючи у видачі ордера позивачу, відповідач посилався на ст. 58 ЖК УРСР, згідно якої ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Зазначена норма забороняє видачу ордера на житлове приміщення, займане іншими особами, і вказує на те, що лише ордер є підставою для вселення у житлове приміщення. Судом встановлено, що позивач з родиною займає спірне житлове приміщення з 2005 року на законних підставах. Відсутність ордера порушує житлові права позивача. За таких обставин, суд вважає за необхідне зобов`язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію видати ордер на його ім`я на родину з двох осіб: [PERSON] та його сина - [PERSON] на дві кімнати в комунальній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 38,43 м2, житловою площею 28,4 м2. На підставі викладеного,

Outcome: approved