Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із позовом, у якому, враховуючи нову редакцію позовної заяви, датовану 20 лютого 2023 року і прийняту судом до розгляду 09 березня 2023 року, просила: - визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 05 листопада 2015 року за № 993 о/с у частині звільнення завідувача канцелярії Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] , 06 листопада 2015 року; - поновити [PERSON] , звільнену з посади завідувача канцелярії Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві, на рівнозначній посаді з 06 листопада 2015 року; - зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві внести записи до трудової книжки [PERSON] щодо: періоду проходження курсів стенографії та машинопису за період з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1987 року; відомостей про заохочення до розділу «Відомості про заохочення» за весь період трудового стажу включно по жовтень 2015 року; - стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 454 451, 63 грн; - стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн. - стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь [PERSON] суму компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки за 2013-2015 роки; - стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3 300, 00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що наказом ГУ МВС України в м. Києві від 05 листопада 2015 року № 993 о/с 06 листопада 2015 року позивача було звільнено з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, скороченням чисельності або штату працівників (пункт 1 ст. 40 КЗпП України). Незважаючи на звільнення, позивач здійснювала роботу 06, 09 та 10 листопада 2015 року, однак відповідачем це не враховано при виплаті позивачу заробітної плати під час звільнення та не здійснено оплату за дані дні виконаної роботи. При звільненні її не було ознайомлено з наказом про звільнення та його копія не вручалась. Також, позивач стверджує, що у межах спірних правовідносин Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві не повідомляв обставин, які б свідчили про відсутність можливості подальшого використання на роботі та подальшого працевлаштування, що у відповідачів відсутні докази, які б підтверджували, що позивач відмовилася від працевлаштування на посаді у новоствореному підрозділі у поліції та / або не могла бути прийнятою на роботу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до працівника. Так, на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві позивача звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів. Позивач зазначала, що у зв`язку з відсутністю штатів у органів внутрішніх справ, ліквідаційна комісія Головного управління МВС в м. Києві повинна була здійснити подальше працевлаштування позивача на посаду до органів Національної поліції України. При ліквідації організації вся чисельність працівників скорочується на 100%, так як весь штат працівників ліквідовується, а відповідно про звільнення у зв`язку з ліквідацією організації слід попереджати всіх працівників організації. Якщо відбувається створення нової організації, яка бере на себе функції раніше існуючої, це вважається реорганізацією, а правові наслідки реорганізації передбачають, що працівник має переважне право на працевлаштування в цій організації. На базі Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві створено Полк поліції особливого призначення № 1 Головного управління Національної поліції України в м. Києві за тією ж адресою, до якого перейшли всі майнові права та який виконує всі ті ж функції, завдання і обов`язки, що виконував ПМГБОП. Враховуючи те, що Національна поліція виконує функції міліції, тобто відбулась реорганізація державного органу (в законі вказано, що це не орган внутрішніх справ, а орган державної виконавчої влади, але він виконує функції міліції). І ті особи, які мають певні гарантії зі сторони держави повинні мати гарантії працевлаштування з врахуванням норм діючого законодавства України. З наказами про організаційно-штатні зміни, про попередження про заплановане вивільнення із зазначенням професій (посад) про проведення заходів щодо скорочення чисельності або штату в організації позивача ознайомлено не було. Порівняно з іншими працівниками канцелярії, які залишились працювати в новому підрозділі і під скорочення не потрапили, позивач має більш високу кваліфікацію та продуктивність. Крім того, позивач, довше них пропрацювала в підрозділі ГУ МВС України в м. Києві, як можна пересвідчитися із наданих до позову документів. Сумлінно та професійно виконувала покладену на неї роботу, передбачену функціональними обов`язками та правилами внутрішнього трудового розпорядку, не рахуючись з особистим часом. За весь час роботи не притягалась до дисциплінарної відповідальності в підрозділі ГУ МВС України в м. Києві, а також не була притягнута до будь-якої іншої відповідальності. Виходячи з цього, позивач має переважне право на залишення на роботі, однак при звільненні відповідачами цього було не враховано та ними не було вчинено певних дій щодо виконання вимог норм КЗпП України з приводу забезпечення позивача аналогічною посадою в новоствореному підрозділі. На день пред`явлення позову до суду позивач перебуває у вимушеному прогулі. За цей час позивачу відповідачі мають виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до винесення судом рішення. Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку - з 06 листопада 2015 року по 18 лютого 2023 року, що складає 1829 робочих днів. Попередньо даний розрахунок розраховується по день подання позовної заяви у новій редакції, надалі до судових дебатів буде надано новий розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З таких підстав на користь [PERSON] належить виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 454 451, 63 грн (248, 47 х 1829). Вона стверджує, що на момент звільнення в позивача були невикористані дні щорічних та додаткових відпусток за 2013, 2014, 2015 роки. У відповідності до статті 3 Закону України «Про відпустки» їй не було надано право на відпустку та в порушення ст. 24 даного Закону грошова компенсація на час звільнення позивачу не була запропонована. Про незанесені відомості до трудової книжки, які зазначені вище та їх відсутність позивач дізналася лише в день коли їй «підкинули» трудову книжку, а саме - 10 листопада 2015 року, тому звернулась з даною позовною вимогою з дотриманням строків позовної давності. Трудова книжка працівником відділення кадрів була видана у непередбачений законом спосіб: не була видана на руки, а саме - була «підкинута» позивачу, тобто надана невчасно, не в день звільнення, а 10 листопада 2015 року, що є порушенням вимог розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцзахисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 та оформлена неналежним чином, зокрема, до трудової книжки не була внесена інформація про заохочення за успіхи у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства, а також не занесені відомості про час навчання. 12 листопада 2015 року позивач звернулась на особистому прийомі до начальника ГУ МВС України в м. Києві із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки (основної та додаткової) за 2013 рік за час перебування на посаді завідувача канцелярії ПМОП «Беркут», підпорядкованого ГУ МВС України в м. Києві, якої позивача позбавили протиправно та за 2014 та 2015 роки під час перебування на посаді завідувача канцелярії ПМГБОП (СПМ) ГУ МВС України в м. Києві, про надання позивачу довідки про роботу в організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації посади, часу роботи, розміру заробітної плати та здійснення з позивачем повного розрахунку з письмовим наданням інформації про нарахуванням. До теперішнього часу запитувані позивачем документи не надані, розрахунок з позивачем не проведено. Таким чином, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення позивачу не було нараховано середньомісячну заробітну плату, компенсації за невикористані дні відпустки відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказані дії збоку відповідачів є порушенням законних прав на працю позивача, які завдали їй моральних страждань, оскільки, відповідачі, на її переконання, позбавили позивача, гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані незаконні дії відповідачів призвели моральних переживань позивача, відсутності засобів для існування та належного рівня проживання. Постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім`ю, тримає позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі. Незаконне звільнення призвело до постійних думок позивача про працевлаштування та де знайти роботу, оскільки звільнення сталося раптово, більш того без будь-яких законних підстав, що спричинило значні моральні душевні страждання, Всі зазначені душевні страждання негативно відображаються на стані здоров`я позивача. Весь час після звільнення позивачка та її сім`я знаходяться у стресовому стані, без належних засобів для життя, позивачу було боляче не тільки фізично, а й через факт звільнення після довгих років бездоганної роботи. Компенсацію моральної шкоди за вищевказані дії відповідачів позивач оцінює у розмірі 20 000, 00 грн. Представник відповідача Національної поліції України у своєму відзиві позов не визнала, заперечуючи проти задоволення, наголосила, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві перебуває у стані припинення, а Національна поліція України не є правонаступником останнього, тому і є неналежним відповідачем у цій справі. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача Головного управління поліції у м. Києві у своєму відзиві позов не визнала також, вказувала, що звільнення відбулося з дотримання законів про працю, підстави для задоволення позову відсутні. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 17 грудня 2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для вирішення питання про відкриття провадження у справі /т. І а. с. 1-14/. 18 грудня 2015 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /т. І а. с. 16/. 11 лютого 2016 року позивач [PERSON] подала до суду доповнення до позовної заяви /т. І а. с. 27-40/. 15 лютого 2016 року представник відповідача Головного управління Національної поліції в м. Києві подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Державну казначейську службу України /т. І а. с. 25-26/. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року, постановленою на місці, після заслуховування думки сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до журналу судового засідання, вирішено витребувати докази за клопотанням позивача і залучено в якості третьої особи Державну казначейську службу України, задовольнивши клопотання представника відповідача /т. І а. с. 41-42/. 17 лютого 2016 року представник відповідача подав до суду витребувані письмові докази: копію особової справи [PERSON] і витяг з наказу від 06 листопада 2015 року № 993 о/с Головного управління МВС України в м. Києві /т. І а. с. 48-93/. 26 квітня 2016 року суд ухвалив забезпечити докази у цивільній справі шляхом витребування у Головного управління МВС України в м. Києві копій документів, яку частково виконано представником ГУ МВС України в м. Києві шляхом подання копій у судовому засіданні 31 травня 2016 року і 11 жовтня 2016 року /т. І а. с. 98 «а» - 98 «б», 112-113, 136-145/. 18 жовтня 2016 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог /т. І а. с. 148-157/. 19 квітня 2017 року представник позивача подала заяву про заміну неналежного відповідача ГУ МВС, у зв`язку із ліквідацією останнього, належним - Міністерством внутрішніх справ, та одночасно позовну заяву у новій редакції з вимогами до Міністерства внутрішніх справ /т. І а. с. 195, 196-202/. У судовому засіданні 19 квітня 2017 року ухвалою суду, постановленою на місці, після заслуховування думки сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до журналу судового засідання, замінено за заявою сторони позивача неналежного відповідача ГУ МВС на належного - Міністерство внутрішніх справ /т. І а. с. 203/. Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України подав 08 червня 2017 року клопотання про заміну неналежного відповідача на належних: Головне управління Міністерство внутрішніх справ України в м. Києві та Національна поліція України /т. І а. с. 218-225/. Також 08 червня 2017 року представник Міністерства внутрішніх справ України подав заперечення на позов [PERSON] /т. І а. с. 226-228/. 08 червня 2017 року у судовому засіданні суд ухвалою, постановленою на місці, після заслуховування думки сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до журналу судового засідання, відмовлено у заміні сторони відповідача за заявою представника відповідача Міністерства внутрішніх справ України /т. І а. с. 229-230/. 23 червня 2017 року ухвалою суду цивільну справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, задовольнивши клопотання представника відповідача Міністерства внутрішніх справ України /т. І а. с. 232, 233, 235-236/. 10 серпня 2017 року матеріали цивільної справи отримано у Печерському районному суді м. Києва та передано судді Писанцю В. А., для розгляду справи, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /т. І а. с. 241, 242/. 06 вересня 2017 року ухвалою судді Писанця В. А. цивільну справу прийнято до свого провадження /т. І а. с. 244/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 13 червня 2018 року суд ухвалою, постановленою на місці, після заслуховування думки сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, прийняв до розгляду позовну заяву у новій редакції, датовану 19 квітня 2017 року /т. І а. с. 196-202, т. ІІ а. с. 6-7/. Також ухвалою суду від 13 червня 2018 року визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання /т. ІІ а. с. 8/. 18 червня 2018 року представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України подала відзив на позов [PERSON] /т. ІІ а. с. 13-15/. Також 18 червня 2018 року представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України подала клопотання про залучення до участі у справі третіми особами на стороні відповідача, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Національну поліцію України і Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві /т. ІІ а. с. 16-17, 18-19, 20, 21/. 12 жовтня 2018 року суд ухвалою, постановленою на місці, після заслуховування думки сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, постановив залучити до участі у справі третіми особами Національну поліцію України і Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві /т. ІІ а. с. 27/. 13 грудня 2018 року представник позивача подала відповідь на відзив відповідача Міністерства внутрішніх справ України /т. ІІ а. с. 36-39/. 02 червня 2021 року ухвалою суду постановлено витребувати у третьої особи Головного управління Національної поліції в м. Києві копії документів /т. ІІ а. с. 92/. 21 жовтня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 380 від 21 жовтня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та 23 жовтня 2021 року передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом /т. ІІ а. с. 106, 107-109/. 27 січня 2022 року представник відповідача подав до суду клопотання про заміну неналежного відповідача Міністерства внутрішніх справ України на Національну поліцію України і Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, та заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності /т. ІІ а. с. 120, 123-127, 128-131/. 28 січня 2022 року представник третьої особи у справі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві подав до суду додаткові пояснення на позов /т. ІІ а. с. 132-141/. 18 травня 2022 року представник третьої особи у справі Національної поліції України подав до суду пояснення на позов [PERSON] /т. ІІ а. с. 147-151/. 06 березня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання сторони позивача про витребування доказів, датоване 20 лютого 2023 року, і позовна заява у новій редакції від 20 лютого 2023 року, згідно з якою [PERSON] просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 05 листопада 2015 року за № 993 о/с у частині звільнення завідувача канцелярії Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] , 06 листопада 2015 року; - поновити [PERSON] , звільнену з посади завідувача канцелярії Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві, на рівнозначній посаді з 06 листопада 2015 року; - зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві внести записи до трудової книжки [PERSON] щодо: періоду проходження курсів стенографії та машинопису за період з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1987 року; відомостей про заохочення до розділу «Відомості про заохочення» за весь період трудового стажу включно по жовтень 2015 року; - стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 454 451, 63 грн; - стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн. - стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь [PERSON] суму компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки за 2013-2015 роки; - стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3 300, 00 грн. 09 березня 2023 року ухвалою суду постановлено замінити неналежного відповідача Міністерство внутрішніх справ України на належних: Національну поліцію України і Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві; прийняти позовну заяву [PERSON] у новій редакції від 20 лютого 2023 року з вимогами до Національної поліції України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Міністерство внутрішніх справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, до розгляду; витребувано у Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві письмові докази, зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві надати витребувані докази до 03 квітня 2023 року, а також закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /т. ІІ а. с. 194-195, 197-202/. 04 квітня 2023 року представник відповідача Національної поліції України до суду подав відзив на позов /т. ІІ а. с. 211-216/. 14 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив /т. ІІ а. с. 218-223/. 24 квітня 2023 року до суду подано відзив представником відповідача ГУ МВС України в м. Києві /т. ІІ а. с. 224-231/. 26 травня 2023 року представник відповідача ГУ МВС України в м. Києві подала для долучення до матеріалів справи копію особової справи позивача [PERSON] /т. ІІІ а. с. 1-180/. У судовому засіданні позивач і представник позивача підтримали позов з підстав наведених у заявах по суті, просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Київської міської прокуратури - Стретович М. О. і представник Головного управління Національної поліції у м. Києві Глущенко О. М. у судовому засіданні заперечували проти задоволення, просили відмовити. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, окрім вищевказаних, як заяви з процесуальних питань, як і заяви по суті, не надходили до суду, про причини неявки представника відповідача, належним чином повідомленого про час, дату і місце судового засідання, суду невідомо. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] з 01 липня 1987 року по 08 січня 1989 року працювала на посаді друкарки УОГП УМВС м. Києва. З 09 січня 1989 року по 19 березня 2014 року - на різних посадах в канцелярії ПМОП «Беркут», підпорядкованого ГУ МВС України в м. Києві (ЗМОП УВС м. Києва, ПМШР «Беркут», ГУВС м. Києва, ПМОП «Беркут» ГУМВС України в м. Києві, ПМОП «Беркут» при ГУ МС України в м. Києві). З 20 березня 2014 року по 25 листопада 2014 року - на посаді завідувача канцелярії Спеціального полку міліції ГУ МВС України в м. Києві. З 26 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року - завідувачем канцелярії Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві /т. І а. с. 7-10, т. ІІІ а. с. 6-10, 14/. Зрештою, 06 листопада 2015 року наказом ГУ МВС України в м. Києві № 993 о/с [PERSON], згідно з пунктом 8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та пунктом 1 статті 40 КЗпП України, звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників, 06 листопада 2015 року, установивши щомісячну премію за жовтень та листопад 2015 року у розмірі 91 %, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, невикористана частина відпустки складала 38 календарних днів /т. І а. с. 49/. 12 листопада 2015 року [PERSON] подала на особистому прийомі заяву про надання їй довідки про роботу в організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати та здійснення з нею повного розрахунку із письмовим наданням інформації по нарахуванню, на яку 10 грудня 2015 року за вих. № 14/Б-7оп надано витяг з наказу Головного управління, повідомлено, що на виконання заяви їй направляється довідка з місця роботи, повний розрахунок буде проведений управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління після підготовки відповідних матеріалів /т. І а. с. 91, 92/. 04 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до ГУ НП у м. Києві із заявою про надання їй копії наказу про звільнення, зареєстрованою за вх. № Б-1332, на виконання якої супровідним листом від 05 січня 2016 року за вих. № 14/Б-150, їй направлено витяг з наказу /т. І а. с. 88, 89/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 113 Конституції України Кабінет Міністрів України визначається як вищий орган у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Пунктом 9 і 9-1 ст. 116 Конституції України (у редакції згідно із Законом України від 21 лютого 2014 року №742-VII «Про відновлення дій окремих положень Конституції України») Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями щодо спрямування і координації роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, а також щодо утворення, реорганізації та ліквідації відповідно до закону міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади. Так, відповідно до ст.ст. 81, 110 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права створюється та припиняється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який на це уповноважений та в межах його компетенції. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права, встановлюється Конституцією України та законом. Згідно з частиною першою статті 110 Цивільного кодексу України правом ліквідувати юридичну особу наділений суб`єкт її створення. Статтею 1 Закону України від 17 березня 2011 року № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» закріплено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України. Утворення, реорганізація та ліквідація міністерств та інших центральних органів виконавчої влади визначаються у статті 5 Закону № 3166-VI. Згідно з частиною першою ст. 5 Закону № 3166-VI міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (частина третя ст. 5 Закону № 3166-VI). Частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074. Відповідно до вимог пункту 18 Порядку № 1074 до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу. Пунктом 6 Порядку № 1074 права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. 26 вересня 2014 року наказом Головного управління в м. Києві № 835 «Про організаційно-штатні зміни в ГУ МВС України в м. Києві», на виконання вимог наказу МВС України від 12 вересня 2014 року № 940 «Про затвердження штатів підрозділів міліції громадської безпеки особливого призначення ГУМВС, УМВС», відповідно до вимог наказу МВС України від 14 липня 2014 року № 665 «Про реорганізацію спеціальних підрозділів міліції ГУМВС, УМВС», оголошено штат полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУМВС України в м. Києві, вважати таким, що втратив чинність, штат спеціального полку міліції ГУ МВС України в м. Києві, оголошений наказом ГУ МВС України в м. Києві від 11 березня 2014 року № 136 /т. І а. с. 138, 139/. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком, згідно з додатком 1 (пункт 1 Постанови) і ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком, згідно з додатком 2 (пункт 2 Постанови). Так, у переліку, згідно з додатком 2 до Постанови № 730 від 16 вересня 2015 року, що набрала чинності 24 вересня 2015 року, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві міститься у переліку саме тих юридичних осіб публічного права, що ліквідовуються. Головне управління МВС України в м. Києві - перебуває в стані припинення, про що внесено відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач переконана, що фактично відбувся процес реорганізації міліції у Національну поліцію, і правонаступником ГУМВС України в м. Києві як юридичної особи публічного права є новоутворена юридична особа публічного права Головне управління Національної поліції у м. Києві - є безпідставним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. 06 листопада 2015 року наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1388 «Про організаційно-штатні питання», відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та постанов Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України», від 23 вересня 2015 року № 751 «Про ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ» та від 13 жовтня 2015 року № 834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», вважаються такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України, згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається /т. І а. с. 107, 108-109/. Отже, 07 листопада 2015 року Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII втратив чинність на підставі набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII. Згідно з вимогами п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. В свою чергу, Закон України «Про Національну поліцію» було опубліковано за 3 місяці до дня вивільнення працівників, що відповідає чинному законодавству України, щодо необхідності попередження працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці (газета «Голос України», 2015, 08, 06 серпня 2015 року № 141-142). Чинним законодавством форма попередження працівника про вивільнення невстановлена, а тому воно може бути зроблено у вигляді листа, розпорядження чи іншого документа, у даному випадку органами державної влади був обраний спосіб попередження, зокрема працівників міліції (осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ) про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів - у формі норми Закону, що носить загальнодоступний характер та встановлює достатній термін для того щоб дізнатися про можливі наслідки такого попередження. Отже встановлено, що позивач - [PERSON] була належним чином попереджена про звільнення через скорочення штатів у силу Закону України «Про Національну поліцію», що носить загальнодоступний характер, з дотриманням вимог щодо мінімальних термінів такого попередження. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина друга ст. 235 КЗпП України). Одночасно суд визначає працівника звільненим за пунктом 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Також судом встановлено, що усі посади у системі органів міліції були скорочені, а всі юридичні особи, які входили до системи органів міліції - ліквідовані (відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 730), тому запропонувати та перевести позивача, для подальшого використання на службі на іншу посаду не тільки в межах м. Києва, а й у межах України не видавалося можливим. Відтак, ГУ МВС України в м. Києві, не маючи можливості для подальшого використання позивача на службі, законно та обґрунтовано прийняло рішення щодо звільнення останньої відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином звільнення позивача у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників, проведено з дотриманням чинного станом на вказаний час трудового законодавства, судом не встановлено підстав для визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві у частині звільнення [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, ГУМВС України в м. Києві не має можливості поновити [PERSON] на посаді завідувача канцелярії Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУМВС України в м. Києві, оскільки наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочені всі штати, в тому числі і в Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУМВС України у м. Києві /т. І а. с. 107, 108-109/. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника у новоутвореній установі відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» не є обов`язком роботодавця. Однак роботодавець направив до Центру зайнятості населення Шевченківського району міста Києва Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами у організації виробництва і праці на виконання вимог Закону України «Про зайнятість населення» /т. І а. с. 110-112/. Разом з тим, приписами пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Разом з тим, управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві на запит відділу правового забезпечення ГУ НП у м. Києві надано відповідь, що з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» (у газеті «Голос України», 2015, 08, 06 серпня 2015 року № 141-142) [PERSON] не зверталася в управління кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві щодо прийняття її на службу в органи поліції /т. ІІ а. с. 241/. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби у поліції та / або не прийняті на службу до поліції у тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Таким чином ГУ МВС України в м. Києві не уповноважене приймати рішення про прийняття [PERSON] на службу до лав Національної поліції. Відповідно вимога позову у частині поновлення позивача [PERSON] , звільненої з посади завідувача канцелярії Полку міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві, на рівнозначній посаді з 06 листопада 2015 року, не підлягає задоволенню. Отже щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то встановлено, що заробітна плата позивачці виплачувались за два останні повні місяці перед звільненням 4 146, 13 грн (вересень), 6 538, 12 грн (жовтень) ГУМВС України в місті Києві. Тобто, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 за останні два календарні місяці роботи позивачка отримала 10 684, 25 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата складає 248, 47 грн (вересень 2015 року - 22 робочих дні, жовтень 2015 року - 21 робочий день) /т. ІІ а. с. 136/. Відтак, оскільки процедура звільнення позивача проведена у відповідності до вимог закону, позов у частині поновлення на рівнозначній посаді заявлений необґрунтовано, час, починаючи із звільнення 06 листопада 2015 року, не є вимушеним прогулом, тому, вимога про стягнення суми середнього заробітку не підлягає задоволенню. Окрім цього, додатково, так, як трудова книжка позивача відсутня у Головному управлінні Нацполіції у м. Києві, внести записи до неї, про які [PERSON] вказує у позовній заяві: період проходження курсів стенографії та машинопису з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1987 року, а також відомості про заохочення до розділу «Відомості про заохочення» за весь період трудового стажу включно по жовтень 2015 року, не видається можливим. Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечу і військовослужбовців осіб рядового і начальницького складу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що виплата грошові забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Наказом МВС України «Про впорядкування структури та умов грошові забезпечення осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ № 499 від 31 грудня 2007 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) було затверджено Інструкцію про порядок витати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Згідно з пунктами 1.5-1.6 вказаної Інструкції підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення працівника на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру або наказ про врахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру основних та додаткових видів грошового забезпечення (окладів, надбавок, премій). Грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується (виплачувалося) за місцем проходження служби у межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Так, позивачка у період 2013, 2014 років, на які вона посилається у контексті невикористаних днів відпустки, працювала у полку міліції особливого призначення «Беркут» при ГУМВС України в місті Києві. Як вже було згадано, наказом ГУ МВС України в м. Києві № 993 о/с [PERSON] було установлено щомісячну премію за жовтень та листопад 2015 року у розмірі 91 %, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, невикористана частина відпустки складала 38 календарних днів /т. І а. с. 49/. Також встановлено судом, що сума грошової компенсації за 38 календарних днів невикористаної відпустки виплачено позивачеві у розмірі 7 763, 22 грн, що підтверджується копією розрахункового листа її заробітної плати за червень 2016 року та довідкою архіву розрахункових листів у період з січня 2016 року по грудень 2016 року позивача /т. ІІ а. с. 240, т. ІІІ а. с. 185/. Такі докази, надані стороною відповідача, не були спростовані позивачем. Доказів того, що позивач мала понад 38 днів невикористаних днів відпустки, матеріали справи не містять. Отже, оскільки судом під час розгляду справи не встановлено порушень трудових прав позивача під час її звільнення, похідна вимога про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн є безпідставною і у її задоволенні суд відмовляє. Отже, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що підстави, на які посилалася позивач як на обставини позову, не підтверджено належними та допустимими, достатніми і достовірними доказами, а навпаки наданими доказами і аргументами сторони відповідачів спростовані, позов не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. За приписами частини першої, другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed