Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

07.09.2023 на адресу Садгірського районного суду м. Чернівці надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, який зареєстрований 11 листопада 2017 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2275. Позивач вказує, що за час спільного подружнього життя у них із відповідачем народився син [PERSON] , [INFO] , який наразі проживає із нею та залишається проживати разом із нею після розірвання шлюбу. Зазначає, що подружні відносини та спільне проживання із відповідачем було проблемним, постійно виникали сварки та непорозуміння, а з 16 серпня 2023 року позивач залишила помешкання та поїхала із сином до притулку. Вказує і про те, що не живе із відповідачем однією сім`єю та між ними зникло почуття любові та поваги, а тому немає сенсу підтримувати сімейні стосунки. Строк на примирення не виправить ситуацію. Таким чином з посиланням на відповідні норми просить суд розірвати шлюб. Також позивач вказує про те, що за відсутності спору щодо того з ким із батьків буде проживати неповнолітня дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини із матір`ю. З цих підстав посилається на постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 200/952/18 та вказує, що після фактичного розірвання відносин із відповідачем дитина проживає із нею, а спору про визначення місця поживання між ними немає, таким чином просить неповнолітнього сина залишити проживати із матір`ю. При цьому звертає увагу суду на те, що така вимога не стосується вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини, а тільки констатуватиме факт залишення дитини із мамою. Від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву до суду не надходив. Вказаний вище позов 07.09.2023 переданий на розгляд головуючого судді Асташева С.А., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 08.09.2023, вказану вище позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення виявлених недоліків. 25.09.2023 на адресу суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків та клопотання про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 03.10.2023 прийнято позов [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 17.10.2023, про що повідомлено сторони. Також задоволено клопотання позивачки та звільнено її від сплати судового збору у справі. У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] у своєму позові просила розгляд справи провести за її відсутності та підтримала позовні вимоги. Не заперечила щодо винесення заочного рішення у справі. Також 17.10.2023 скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] 06.10.2023 скерував до суду заяву у якій просив розгляд справи провести за його відсутності. Не заперечив проти розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши письмові матеріали справи та подані до суду заяви, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, ухвалюючи рішення відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, дійшов висновку, що позов є обґрунтований і підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що між позивачкою - [PERSON] , [INFO] та відповідачем - [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб 11 листопада 2017 року, який зареєстрований Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис за № 2275, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 11 листопада 2017 року (а.с.6). За час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 15 березня 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.7). Згідно з даними Довідки БФ «Місто Добра» від 06 вересня 2023 року сім`я [PERSON] , 1989 року народження та її сина [PERSON] , 2019 року народження, тимчасово проживають у Кризовому центрі для матері та дитини «Місто Добра» з 28.08.2023 та поступили із зв`язку із домашнім насиллям (а.с.8). Крім того суду надано копію посвідчення серії [NUMBER] , згідно якого [PERSON] є дитиною із інвалідністю (а.с.23). Заходів забезпечення позову та доказів не вживалося. Строк для примирення подружжю не призначався. Зупинення провадження у справі не здійснювалося. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до ч.2 ст. 114, ст. 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що на даний час шлюб носить формальний характер, оскільки сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, як вказує позивач, примирення між ними стало неможливим, а тому подальше збереження шлюбу порушує передбачене ст.56 Сімейного кодексу України право дружини на особисту свободу. Також позивач вказує, що подальше перебування у шлюбі суперечить її особистим інтересам, а збереження шлюбу є неможливим. Відповідач скерував до суду заяву у якій не заперечив щодо розлучення із позивачкою та підтвердив можливість розірвати шлюб. Оскільки обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Аналізуючи вищевикладене та з урахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися та зберегти шлюб, позивач просила шлюб розірвати, а відповідач визнав позовні вимоги і також не заперечував проти розлучення, за відсутності обставин, що унеможливлюють розірвання шлюбу, оскільки доказів існування таких суду не надано, суд приходить до висновку що шлюб між сторонами слід розірвати. Статтею 113 Сімейного кодексу України, передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Що стосується можливості залишення неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] проживати із матір`ю суд виходить із наступного. Згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу (ЦК) України та ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу (СК) України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Таким чином, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. [PERSON] не подавав до місцевого суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю. Більше того, після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин син [PERSON] залишився проживати із матір`ю та наразі перебуває у БФ «Місто Добра». Таким чином, аналізуючи в сукупності докази та встановлені судом обставини, а також те, що сторонами узгоджено питання місця проживання їх малолітнього сина, відповідач згоден на залишення проживання малолітнього сина [PERSON] разом з матір`ю, тому суд вважає вірним зазначити у рішенні суду про розірвання шлюбу, що син залишається проживати із матір`ю. Що стосується судових витрат у справі, то згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України). По скільки позивачка була звільнена ухвалою суду від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду, а позовні вимоги про розірвання шлюбу задоволено, тому суд дійшов висновку, що судовий збір слід стягнути з відповідача в користь держави (у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України) та за ставками, встановленими ст. 4 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року у розмірі 1073,60 грн. На підставі ст. 51 Конституції України, п. 4 ч.2 ст.18, ст.ст. 24, 56, 104-105, 110, 112 -115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved