Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ченцової Наталії Аркадіївни, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Яна Леонідівна, Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння обґрунтовуючи наступним. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємцем, оскільки померла [INFO] склала заповіт, яким заповіла позивачу все майно, яке належить їй на день смерті. 03.11.2020 року позивач звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Зі спадкодавцем у позивача були теплі стосунки, остання допомагала їй у всьому, доглядала її. Крім позивача з [PERSON] ніхто не спілкувався. У червні 2021 року позивач дізналася, що нібито, 02.02.2012 року [PERSON] подарувала частину квартири [PERSON] на підставі договору дарування. У померлої не було родини, останні роки позивач була для неї самою близькою людиною. За час спілкування померла ніколи не згадувала ім`я [PERSON] . У померлої не було наміру дарувати, чи вчиняти будь-які дії щодо передачі свого майна невідомій особі [PERSON] . Візуальний огляд графи «підпис» на спірному договорі не схожий з підписом померлої [PERSON] . Отже, договір дарування частини квартири є недійсним, оскільки підпис, міститься в договорі дарування не належить померлій [PERSON] . Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.08.2021 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано від приватних нотаріусів копії документів. 01.09.2021 року до суду від відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ченцової Н.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона є неналежним відповідачем, оскільки належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. 12.11.2021 року позивач подала до суду заяву про зміну предмету позову та з урахуванням даної зави просить суд визнати недійсним договір дарування частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 02.02.2012 року; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ченцової Наталії Аркадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 58309151 від 24.05.2021, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; витребувати від відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.02.2022 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування копії спадкової справи. 08.02.2022 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року за клопотанням представника відповідача призначено судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2022 року поновлено провадження для вирішення клопотання експерта. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2023 року зупинено провадження та направлено справу для продовження проведення експертизи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року поновлено провадження для вирішення клопотання експерта. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року зупинено провадження та направлено справу для продовження проведення експертизи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року поновлено провадження в зв`язку з тим, що справа повернулась з експертизи з повідомленням про неможливість проведення експертизи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.07.2023 року закрито підготовче провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить суд задовольнити з підстав викладених в позові та заяві про зміну предмету позову. В судовому засіданні представник відповідача 2 позов не визнав та просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] , її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належними чином. Третя особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 2, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 02.02.2012 року був укладений договір дарування частини квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 314. Даний договір є спірним. З тексту договору дарування вбачається, що договір підписаний обома сторонами договору. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина щодо її майна. Спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] відкрита 03.11.2020 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини Зі спадкової справи вбачається, що [PERSON] залишила заповіт від 17.06.2020 року, відповідно до якого на випадок свої смерті зробила розпорядження, яким заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом вона матиме право. Даний заповіт був предметом розгляду цивільної справи № 754/6063/21 за результатами розгляду якої заповіт не був визнаний недійсним. Наполягаючи на позові представник позивача пояснив, що підпис, якій міститься в договору дарування частини квартири не належить [PERSON] , на підтвердження даного факту стороною позивача додано висновок спеціаліста № 36 від 19.08.2021 року, з висновку якого вбачається, що рукописний текст, а саме : « [PERSON] », що міститься на фотокопії договору дарування частини квартири від 02.02.2012 року серії ВРР 012415 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. За клопотання представника відповідача [PERSON] судом було призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої було поставлено питання відповідності підпису [PERSON] в договорі дарування частини квартири від 02.02.2012 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року було зобов`язано [PERSON] надати до Дніпровського районного суду м. Києва оригінал договору дарування частини квартири [ADDRESS] . Оригінал договору дарування частини квартири [ADDRESS] [PERSON] до суду не наданий. Крім цього, нею також не було здійснено оплату вартості послуг проведення експертизи, що стало підставою для направлення повідомлення про неможливість проведення судової експертизи. Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Отже, суд приймає до уваги в якості належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу висновок спеціаліста № 36 від 19.08.2021 року, який не спростований іншими доказами у справі. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частина 1 статті 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач є спадкоємицею після смерті [PERSON] , яка за життя була власницею частини [ADDRESS] . Померла [PERSON] не укладала договору дарування частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 02.02.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за реєстровим номером № 314, а тому договір дарування частини квартири від 02.02.2012 року є недійсним. Крім цього, судом встановлено, що за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відсутня реєстрація частини об`єкта нерухомого майна за адресою : [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.02.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . З копії реєстраційної справа вбачається, що з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] звернулась лише 20.05.2021 року, тобто після смерті [PERSON] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А. 24.05.2021 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком. Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим Порядком № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки. З матеріалів реєстраційної справа вбачається, що до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] було додано договір дарування частини квартири від 02.02.2012 року. Нотаріусом отримано інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів з якої вбачається, що нотаріальний бланк серії ВРР № 012415 отриманий приватним нотаріусом Курковською Я.Л. та витрачений 02.02.2012 року - договір про відчуженні нерухомого майна. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавств (за наявності таких прав). Отже, на момент прийняття рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцової Наталії Аркадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 58309151 від 24.05.2021, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] підстав для відмови у вчиненні державної реєстрації не було, тому рішення є законним, але підлягає скасуванню у зв`язку з визнанням договору дарування частини квартири недійсним. Вирішуючи позов у частині витребування нерухомого майна, спірної квартири, з чужого незаконного володіння на користь позивача [PERSON] , суд доходить наступного. За замістом ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 ЦК України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України. Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.08.2019 по справі № 914/970/18. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Предмет доказування у справах про витребування майна із чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Оскільки за матеріалами справи встановлено, що спірна частина квартири вибула із власності не [PERSON] - позивача, а із власності померлої [PERSON] , тому підстави для її витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] відсутні, оскільки спірна частина квартири не належала позивачу на момент незаконного вибуття з власності [PERSON] . Вирішуючи позов у частині визнання за позивачем права власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, суд доходить наступного. Згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Судом встановлено, що спадкоємцем [PERSON] подано заяву про прийняття спадщини, нотаріусом не прийнято жодного рішення щодо видачі або відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину померлої [PERSON] , тому вимога позивача про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування не підлягає задоволенню. Щодо належності особи відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ченцової Н.А. суд доходить наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)). Спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)). Зміст і характер правовідносин між учасниками справи, а також встановлені обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник саме з [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування частини квартири та правомірності дій щодо реєстрації за нею права власності. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач також визначив відповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.07.2021 по справі № 369/14294/17. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ченцової Наталії Аркадіївни, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Яна Леонідівна, Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно з ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 908 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial