Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

До Чернівецького районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1677000 гривень, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог вказує, що у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014020340000016, [PERSON] підозрювався та обвинувачувався в організації та очолювані групи осіб для досягнення плану скоєння тяжких та особливо тяжких насильницьких злочинів. Кримінальне провадження відносно нього тривало 5 років 4 місяці та 15 днів, з яких 3 роки 2 місяці та 28 днів позивач перебував під вартою. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05.07.2019 року кримінальне провадження щодо [PERSON] за ч.5 ст.27,ч.3 ст.187 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. Пред`являючи позов, [PERSON] посилався на те, що він нерозумно тривалий час був позбавлений нормального людського життя: був позбавлений свободи; не мав спілкування із мамою та неповнолітньою донькою, своїм звичайним колом оточення. Перебування під слідством і судом завдало йому моральних страждань, оскільки був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, що пригнітило його волю та завдало шкоди психологічному стану. На підставі наведеного позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінив у 1677000 гривень. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючою суддею визначено Кушнір Б.Б. (а.с.85 том І). Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 23.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання із викликом сторін (а.с.109-110 том І). 18.04.2023 року представником відповідача [PERSON] подано відзив (№896/23-Вх.), у якому просить відмовити в задоволені даного позову. Обґрунтовує тим, що позивачем при подачі даної позовної заяви не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про понесення позивачем моральних страждань. Також зауважує на тому, що стягнення за рахунок Державного бюджету Держави України в особі Державної казначейської служби України моральну шкоду, завдану незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду, сумі 1677000 гривень є лише формулюванням способу виконання рішень (а.с.124-129 том І). Ухвалою суду від 21.04.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про залучення належних відповідачів й залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницьку обласну прокуратуру (а.с.146-147 том І). 08.05.2023 року представником третьої особи ГУНП у Вінницькій області Дмитрук Ю.Д. подано пояснення (ЕП-242) щодо даної позовної заяви (а.с.165-168 том І). 19.05.2023 року третьою особою Вінницькою обласною прокуратурою подано пояснення (ЕП-265/23) по справі (а.с.198-221 том І). Ухвалою суду від 19.05.2023 року задоволено клопотання представників сторін про продовження строку підготовчого провадження та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (а.с. 233-234 том І). 06.06.2023 року представником УМВС України у Вінницькій області Дмитрук Ю.Д. подано пояснення (ЕП-293/2023-Вх.), у якому просить відмовити в задоволені даного позову. Обґрунтовує тим, що факт наявності у позивача моральної шкоди не доведений з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази її завдання. Зауважує на тому, що факт душевних страждань має бути доведеним в суді належними засобами доказування і доказування цих обставин покладається на особу, яка про це зазначає, не доведення обставин є підставою для відмови в позові. Щодо розміру відшкодування, представник третьої особи зазначає, що даний розмір не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які отримав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав (а.с.240-242 том І). Ухвалою суду від 06.06.2023 року частково задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів та витребувано від Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» інформацію щодо утримання під вартою позивача [PERSON] (а.с.249-250 том І). Ухвалою суду від 12.06.2023 року явку [PERSON] в підготовче засідання 22 червня 2023 року визнано обов`язковою в режимі відеоконференції із ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» (а.с. 3 том ІІ). 16.06.2023 року від Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» надійшла витребувана ухвалою суду від 06.06.2023 року інформація з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , прибув до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» - 21.05.2018 року та утримується по теперішній час (а.с. 7-9 том ІІ). Ухвалою суду від 22.06.2023 року оголошено перерву з метою надання можливості позивачу [PERSON] скористатись правовою допомогою, у зв`язку із призовом представника позивача [PERSON] до Збройних сил України (а.с. 20 том ІІ). 19.07.2023 року від Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» на виконання вимог ухвали суду надійшло додаткове повідомлення (ЕП-382/2023-Вх.) - а.с.30-31 том ІІ. Ухвалою суду від 19.07.2023 року з метою забезпечення участі [PERSON] в розгляді даної справи, вирішено судові засідання здійснювати в режимі відеоконференції з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» (а.с.32 том ІІ). 19.07.2023 року від ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» надійшла заява (1803/23-Вх.) позивача [PERSON] про відмову від участі у судових засіданнях в режимі відеоконференції з Чернівецьким районним судом (а.с. 42-43 том ІІ). Ухвалою суду від 01.08.2023 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Семка В.М. про залучення співвідповідачів та залучено до участі у справі як співвідповідачів - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницьку обласну прокуратуру (а.с.59 том ІІ). 18.08.2023 року представником ГУНП у Вінницькій області Дмитрук Ю.Д. подано відзив (Вх.№2100) на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволені даного позову. Обґрунтовує тим, що факт наявності у позивача моральної шкоди не доведений з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази її завдання. Зауважує на тому, що факт душевних страждань має бути доведеним в суді належними засобами доказування і доказування цих обставин покладається на особу, яка про це зазначає, не доведення обставин є підставою для відмови в позові. Щодо розміру відшкодування, представник третьої особи зазначає, що даний розмір не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які були завдані потерпілому у зв`язку із порушенням його прав (а.с.66-69 том ІІ). 21.08.2023 року Вінницькою обласною прокуратурою подано відзив (Вх. №2110) на позовну заяву, яким позовні вимоги не визнаються, просить в позові відмовити. Відзиву обґрунтовано тим, що у позовній заяві відсутнє посилання на встановлення незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури у визначеному порядку, тому відсутня підстава для висновку, що закриття провадження у кримінальній справі свідчить про незаконність дій посадових осіб прокуратури відносно позивача. Також зазначили, що презумпція наявності моральної шкоди, у тому числі, у категорії справ про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, законодавством не передбачено. Також вказують на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння позивачу шкоди відповідачами, не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів (а.с.76-88 том ІІ). Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької від 04.09.2023 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.113 том ІІ). Представник позивача Семко В.М. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд задоволити позов з підстав наведених у позовній заяві. Зокрема, зазначив, що на сьогоднішній день існує стала практика Верховного Суду щодо: - визначення відповідачів у даній категорії справ, зокрема, щодо відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури та суду, відповідачем у справі є Держава Україна через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах представляти державу в суді та органи, дії, рішення, бездіяльність яких спричинили таку шкоду, відтак, на думку позивача такими органами є саме Державне казначейство, Вінницька прокуратура та ГУНП у Вінницькій області; - відсутності підстав для відшкодування шкоди, то зазначив, що закриття кримінального провадження у зв"язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді, є підставою для відшкодування шкоди, при цьому додатково оскаржувати дії, рішення, бездіяльність та доводити вину органів, які спричинили таку шкоду, не потрібно; - відсутності доказів, якими б підтверджувався факт та розмір спричинення шкоди, то зазначив, що законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою. Окрім того, мінімальний розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню за кожну процесуальну дію, що обмежує право громадянина згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду», в даному випадку підлягає відшкодуванню шкода, завдана внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, Соцький Є.І. заперечив щодо задоволення даного позову з підстав зазначених у відзиві, який доданий до матеріалів справи, зокрема зазначивши, що казначейська служба не є органом, який спричинив шкоду позивачу та/чи не визнає такої шкоди, відтак, зважаючи на предмет позовних вимог, не є належним відповідачем у справі, а лише виконує рішення за яким проводиться стягнення з Державного бюджету України. Разом з цим заперечив факт доведеності позивачем розміру та факту спричинення моральної шкоди. Просив в позові відмовити. Представник відповідача - Вінницької обласної прокуратури, Коцулим Б.В. заперечив щодо задоволення даного позову з підстав, зазначених у відзиві, який доданий до матеріалів справи, зокрема зазначивши, що не доведено протиправності та/чи незаконності дій, а також вини органів прокуратури, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи доказів оскарження та скасування рішень, дій, бездіяльності прокуратури, прийнятих під час досудового розслідування та судового розгляду. Також зазначив, що позивачем не доведено спричинення шкоди, її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправністю дій. Просив в позові відмовити. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, та третьої особи Управління міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Дмитрук Ю.Д. заперечила щодо задоволення даного позову, з підстав зазначених у відзиві та поясненнях на позов, які додані до матеріалів справи, зокрема зазначивши, що ГУНП у Вінницькій області не є належним співвідповідачем, оскільки досудове розслідування у кримінальному проваджені здійснювалось УМВС у Вінницькій області, яке не є ліквідованим й ГУНП у Вінницькій області не є правонаступником УМВС у Вінницькій області. Вказала про відсутність у матеріалах справи доказів щодо незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, а також протиправності дій по відношенню до позивача. Зауважила про недоведеність спричинення шкоди та необґрунтованість суми моральної шкоди. Просила в позові відмовити. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5\~ст.12 ЦПК України\~та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4\~ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7\~ст.81 ЦПК України\~розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. З матеріалів справи судом встановлено наступні обставини. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05.07.2019 року кримінальне провадження щодо [PERSON] за ч.5 ст.27,ч.3 ст.187 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді (а.с.100-107, том І). Як вбачається із вказаної ухвали, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014020340000016, [PERSON] підозрювався та обвинувачувався в організації та очолювані групи осіб для досягнення плану скоєння тяжких та особливо тяжких насильницьких злочинів. Зокрема, перебував під вартою з 20.02.2014 року по 18.05.2017 року включно, відтак, кримінальне провадження відносно нього тривало 5 років 4 місяці та 15 днів, з яких 3 роки 2 місяці та 28 днів позивач перебував під вартою. Дані обставини стали підставою для звернення [PERSON] з позовом про відшкодувати йому моральної шкоди в розмірі 1677000гривень, який обґрунтовано тим, що він нерозумно тривалий час був позбавлений нормального людського життя: був позбавлений свободи; не мав спілкування із мамою та неповнолітньою донькою, своїм звичайним колом оточення. Перебування під слідством і судом завдало йому моральних страждань, оскільки був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, що пригнітило його волю та завдало шкоди психологічному стану. Розрахунок шкоди наведено у позовній заяві, який позивачем обраховано як чотирикратний розмір мінімального розміру моральної шкоди, гарантованого Законом, який, в свою чергу, обчислено із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом 419250грн. (64,5 місяців х 6500грн.=419250грн.) х 4 = 1677000гривень. До позову також долучено копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , у якому батьком дитини записано [PERSON] (а.с.99, том І). Також з долучених на виконання вимог ухвали суду інформаційних довідок, судом встановлено, що [PERSON] прибув до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» на підставі вироку Замостянського районного суду міста Вінниці від 18.11.2010, яким був засуджений за ч.2 ст.186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Вибув з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» 28.03.2011 року до ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 86» для подальшого відбування покарань. 24.10.2013 прибув до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №86» на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2013 року для розгляду питання застосування ст.81 КК України. 14.11.2013 року вибув з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №86» для подальшого відбування покарання. 20.02.2014 прибув до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №86» на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2014 року для проведення процесуальних дій. Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 25.02.2014 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який вподальшому продовжувався і закінчився 18.05.2017 року на підставі ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, згідно якої запобіжний захід тримання під вартою змінено на домашній арешт (а.с.30-31 том ІІ). Також встановлено, що [PERSON] заарештований 17.05.2018 року на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст.187 КК України, обрано запобіжний захід тримання під вартою, який неодноразово продовжувався, прибув до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» 21.05.2018 року та утримується по теперішній час (а.с. 7-9 том ІІ). Суд вивчивши матеріали справи,\~\~надані сторонами та витребувані ухвалами суду докази,\~\~дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 2\~ст. 19 Конституції України\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до положень\~ст. 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною 2 ст.1 вказаного Закону передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина 1 даної статті). Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.5 ст.4 даного Закону). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.6 ст.4 даного Закону). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. З позовної заяви та ухвали Вінницького апеляційного суду від 05.07.2019 року, судом встановлено, що\~ [PERSON] перебував під слідством та судом з 20 лютого 2014 року (дня обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) до 05 липня 2019 року (закриття кримінального провадження з підстав невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати), тобто 5 років 4 місяці 15 днів, з яких 3 роки 2 місяці 28 днів він перебував під вартою. Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~ від\~8\~лютого\~2022\~року\~у справі\~№\~201/10234/20\~(провадження\~№ 14-77цс21) звернула увагу на ч.\~3 ст.\~13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за якою відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Ця норма містить гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди в будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заяву) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а тому й неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір. Водночас моральна шкода в порядку ст.\~1176 ЦК України та ст.\~4 Закону відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені ст.\~1 цього Закону дії (незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне застосування адміністративного арешту та інше) без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір (що перевищує мінімальний розмір, передбачений Законом), підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої в будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених ст.\~175 ЦПК України елементів у позовному провадженні. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року (справа №686/23731/15-ц), законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова ВП Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15). Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» у 2023 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня у сумі 6700 гривень. У даній справі позивач звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним обвинуваченням, у розмірі, який не є мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, що встановлений Законом, а у розмірі, який складає 4-кратний гарантований державою мінімальний розмір відшкодування, який повинен визначити суд у будь-якому випадку. Визначаючи розмір завданої позивачеві моральної шкоди, суд виходить із того, що він 5 років 4 місяці 15 днів, тобто 64,5 місяці перебував під слідством та судом, з яких 3 роки 2 місяці 28 днів утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на його життя. Після звільнення з під варти він також був обмежений у вільному виборі місцезнаходження, у зв`язку із обранням іншого більш м"якого запобіжного заходу, та вподальшому був під переслідуванням з боку правоохоронних органів та суду, які згодом закрили кримінальне провадження відносно позивача. З огляду на викладе, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення гарантованого державою мінімального розміру моральної шкоди, виходячи із розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, що відповідає положенням наведеного вище Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду», а саме у розмірі 432150грн. (64 місяці 15 днів х 6700грн.=432150грн.). При цьому суд зазначає, що визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин. З огляду на викладене, при визначені розміру моральної шкоди судом також береться до уваги особа позивача та спосіб його життя як до незаконного обвинувачення, так і після. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, на момент обрання [PERSON] 20.02.2014 року запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, позивач відбував покарання за вироком Замостянського районного суду м.Вінниці від 18.11.2010, яким був засуджений за ч.2 ст.186 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців. Доказів умовно-дострокового звільнення за вказаним вироком матеріали справи не мітять та судом не встановлено. Також судом береться до уваги, що станом на дату прийняття рішення про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] , а саме, 05.07.2019 року, позивач з 17.05.2018 року був затриманий на виконання ухвали Вінницького міського суду від 18.05.2018 за обвинуваченням за ч.4 ст.187 КК України та 21.05.2018 року був доставлений у ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1», де утримується під вартою станом на момент розгляду даної справи. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, судом також враховується, що підставою позовних вимог та розрахунком розміру моральної шкоди визначено чотирикратний розмір мінімальної моральної шкоди, який обчислений лише за період незаконного обвинувачення терміном 64,5 місяців. Розрахунок розміру моральної шкоди та підстави позову не містять вимоги про стягнення моральної шкоди окремо за незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відтак, доводи представника позивача про доведеність позовних вимог щодо відшкодування 4-кратного мінімального розміру моральної шкоди, гарантованого Законом, не заслуговують на увагу, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. Таким чином, суд вважає, що гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи із розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, враховуючи конкретні обставини даної справи та докази, долучені позивачем на підтвердження своїх вимог, є достатнім для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18). У постанові ВП Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 зроблено висновок, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР винесення постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (у зв`язку з невстановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. При цьому суд зазначає, доводи відповідачів та третіх осіб щодо не надання позивачем жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності дій відповідачів щодо нього, їхньої вини та доведеності факту спричинення йому моральної шкоди, вважаються судом безпідставними, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 вказаного Закону). Тобто за наявності факту закриття кримінального провадження за вказаною обставиною, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також вину посадових осіб вказаних органів. У постанові\~від \~15\~грудня 2020\~року №\~752/17832/14-ц\~Велика Палата\~Верховного Суду зауважує, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанову ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (п.30). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79). Разом з цим, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Відтак, враховуючи, що питання наявності\~між сторонами\~деліктних зобов`язань\~та цивільно-правової\~відповідальності за\~заподіяну шкоду\~перебуває у\~площині цивільних\~правовідносин потерпілого\~та держави\~і визначення відповідачів у спірних правовідносинах є суб"єктивним правом позивача, відтак, зазначивши в позовній заяві відповідачем Державу Україна в особі Державної казначейської служби як органу, наділеного повноваженнями у спірних правовідносинах щодо виконання рішення про стягнення моральної шкоди, та органу досудового розслідування і прокуратури, як органів, рішення, дії, бездіяльність яких призвели до негативних наслідків, не є порушенням процесуальної норми. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України\~\~визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~ Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1\~ст. 95 ЦПК України). Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з\~ст. 80 ЦПК України\~\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, позивачем доведений факт наявності моральної шкоди, що завдана йому незаконним обвинуваченням у кримінальному провадженні, яка полягала у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків, а тому з урахуванням тривалості перебування під слідством та судом, відшкодуванню підлягає на користь позивача моральна шкода в розмірі 432150грн., яка буде належною та достатньою для її покриття. З огляду на викладене, \~суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved