Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним та визнання права спільної сумісної власності. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 23 серпня 2012 року до 20 березня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу за спільно набуті кошти подружжя придбало квартиру [ADDRESS] . Вартість квартири за цим договором купівлі-продажу становила 339\~800,00 грн. Покупцем за договором зазначена відповідачка. Вказану квартиру подружжя придбало для спільного подружжя зі своїми дітьми в зв`язку з тим, що позивач працював у ГУ НП Вінницької області і мав іти на підвищення по службі за місцем роботи у м. Києві. За таких обставин позивач вважає, що має право на частку спірної квартири. Водночас, позивач вказує на те, що на час придбання квартири володів на праві власності іншою квартирою у м. Вінниця, в якій проживав разом з сім`єю. Такий збіг обставин вплинув на те, що під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу квартири у м. Києві позивач підписав у нотаріуса заяву, в якій зазначив про те, що квартира придбана відповідачкою за власні кошти, а тому є особистою власністю [PERSON] . Позивач наголошує на тому, що зміст заяви не відповідає дійсності, оскільки частина коштів на придбання квартири були накопичені за рахунок спільних доходів подружжя. Іншу частину коштів на суму 180\~000,00 грн на придбання квартири позичив у своєї сестри [PERSON] . В подальшому позивач в рахунок погашення заборгованості за договором позики подарував квартиру в м. Вінниці, якою володів на праві власності, своїй сестрі [PERSON] . Крім того, позивач зауважує, що потреба у оформленні в такий спосіб права власності на спірну квартиру була викликана особливостями службового положення позивача. На час подання позову у спірній квартирі ніхто не проживає, незважаючи на те, що місце проживання відповідачки в ній зареєстроване. З огляду на вищенаведене позивач просить суд: 1.визнати недійсною заяву, посвідчену приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 05 липня 2016 року за реєстровим номером 2533, за змістом якої «грошові кошти, які витрачаються покупцем на придбання квартири, її особистою власністю, відповідно квартира буде належати їй на праві особистої приватної власності: правовий режим спільного майна подружжя на квартиру не розповсюджується»; 2.визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 04 грудня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. У березні 2021року суд отримав відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого відповідачка зазначає те, що позивач своїми доводами вводить суд в оману, оскільки фактично сторони припинили шлюбні відносини у квітні 2016 року, що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2017 року, натомість спірна квартира була придбана 05 липня 2016 року. Позивачка наголошує на тому, що на час придбання квартири мав місце факт насильства в сім`ї, а тому переїзд до іншого міста міг вирішити проблему переслідування, погроз та ін. Відповідачка заперечує проти існування того факту, що чоловік позичав кошти для покупки квартири у своєї сестри, оскільки відповідачка згоду на укладення такого договору не надавала, а якщо припустити доведеність факту позики коштів, то відповідачка вважає, що позивач витратив кошти на власні потреби. Крім того, відповідачка наголошує, що працювала в компанії «AVON», здійснювала підприємницьку діяльність, внаслідок чого отримувала дохід, достатній для придбання квартири виключно за особисті кошти. Також відповідачка наголошує на тому, що позивач уже звертався до суду з позовом про визнання правочину удаваним, а саме договору купівлі-продажу квартири, стверджуючи тим самим що укладаючи спірний правочин разом із відповідачкою намагався приховати факт придбання майна від компетентних органів як працівник органів внутрішніх справ. У відповіді на відзив від 19 травня 2021 року [PERSON] вказує на те, що суд у рішенні про розірвання шлюбу не встановлював дату фактичного припинення стосунків, а тому датою припинення шлюбу слід вважати дату набрання судовим рішенням законної сили. Крім того, позивач заперечує достовірність наданих відповідачкою документів на підтвердження отриманих нею доходів, вказуючи на те, що подані нею документи підтверджують обіг коштів під час здійснення підприємницької діяльності, водночас, не відображають реального доходу, отриманого [PERSON] . Позивач вважає, що з огляду на презумпцію спільного сумісного майна подружжя саме відповідачка зобов`язана довести, що квартира є її особистим майном. Ухвалою від 01 липня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закри підготовче провадження, призначив справу до розгляду. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року № 554 на підставі рішення Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді [PERSON] та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій ради правосуддя про звільнення з посади судді; відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя справу передано на повторний автоматизований розподіл між суддями та призначено судді Фінагеєвій І. О. У листопаді 2022 року суд отримав заяву [PERSON] про відмову від частини позовних вимог, в якій позивач заявив, що відмовляється від підтримання вимоги про визнання недійсною заяви, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 05 липня 2016 року за реєстровим номером 2533, за змістом якої: «…грошові кошти, які витрачаються покупцем на придбання квартири, є її особистою власністю, відповідно квартира буде належати їй на праві особистої приватної власності: правовий режим спільного майна подружжя на квартиру не розповсюджується…». Ухвалою від 16 листопада 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області повернувся до стадії підготовчого провадження у справі. 18 травня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З наявних в матеріалах справи доказів суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] з 23 серпня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи знаходиться фотокопія договору про наміри між продавцем та покупцем, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] суму у розмірі 10\~000,00 грн в якості завдатку для придбання в подальшому 2-х рівневої квартири [ADDRESS] . Загальна вартість квартири за цим договором становила 1\~024\~140 грн, що було еквівалентно 64\~819 дол. США. За цим договором [PERSON] зобов`язувався до 08 лютого 2016 року здійснити оплату у повному розмірі 1\~014\~140,00 грн, що еквівалентно 64\~186 дол. США. 05 липня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу (далі Договір), за змістом якого останній продав, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 3 Договору за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 339\~800,00 грн., які покупець сплатила повністю продавцю до підписання договору. В пункті 18 Договору зазначено: «Цей договір укладено за згодою чоловіка покупця, [PERSON] , викладеною в заяві, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 05 липня 2016 року за реєстровим номером 2533, згідно якої грошові кошти, які витрачаються покупцем на придбання квартири, є її особистою власністю: правовий режим спільного сумісного майна подружжя на квартиру не розповсюджується». Згідно з Актом передачі фінансів від 18 березня 2016 року [PERSON] передала [PERSON] суму 200\~000,00 грн, що еквівалентно 11\~494,25 дол. США в якості оплати для придбання в подальшому квартири [ADDRESS] . За змістом акту від 31 травня 2016 року [PERSON] передала [PERSON] 150\~000,00 грн, що еквівалентно 8\~620,68 грн в якості оплати за придбання квартири [ADDRESS] . Право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] з 05 липня 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 липня 2016 року. Рішенням від 20 березня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області задовольнив позовні вимоги [PERSON] , розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Дружині після розірвання шлюбу залишив прізвище « [PERSON] ». З довідки від 10 квітня 2019 року № 6, виданої ТОВ «ЖЕО Житло-Софіївка» суд встановив, що в квартирі [ADDRESS] , ніхто не проживав жодного дня з моменту купівлі квартири. Квартира належить [PERSON] , рахунок відкритий на власника. 13 червня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] . За умовами договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дарунок вказану квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Скутельник І. А. та зареєстрований в реєстрі за номером 3329. Станом на 11 лютого 2020 року [PERSON] продовжувала володіти вказаною квартирою, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 лютого 2020 року. З копії довідки від 08 липня 2020 року № 10, виданої ТОВ «ЖЕО Житло-Софіївка», суд встановив, що договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території укладений особисто [PERSON] з ТОВ «ЖЕО «Житло-Сервіс», оплати послуг надходять від [PERSON] , власниці квартири [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. У частині другій\~статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12 та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою\~статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 сформульований висновок про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Суд встановив, що у цій справі спірним майном є квартира [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, з врахуванням уточнень [PERSON] просить суд визнати за ним право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Суд на підставі доказів встановив, що квартира була придбана в період шлюбу, а саме 05 липня 2016 року, коли в зареєстрованому шлюбі сторони перебували з 23 серпня 2012 року до 20 березня 2017 року. Зі змісту договору купівлі-продажу спірної квартири суд встановив, що спірне нерухоме майно було придбане за особисті кошти відповідачки та є її особистим приватним майном, а режим спільної сумісної власності на це майно не розповсюджується. Такі твердження були зазначені в заяві позивачем [PERSON] , справжність підпису кого на цій заяві посвідчена [PERSON] приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Оскільки у цій справі не заявлялася позовна вимоги щодо чинності договору купівлі-продажу, а також не надано доказів щодо визнання його нечинним, а отже його чинність презюмується, тому відсутні підстави для сумнівів у правдивості відомостей в договорі. Суд зобов`язаний відповідно до вимог статті 13 ЦПК України розглядати справу в межах заявлених особою вимог, а отже не уповноважений втручатися в оцінку чинності договору купівлі-продажу та оцінювати правдивість відомостей, зазначених в ньому. Суд нагадує, що для визнання права спільної сумісної власності на певне майно суд має встановити факт придбання цього майна в період шлюбу за спільні кошти подружжя та оцінити обставини придбання майна на предмет відсутності передбачених сімейним законодавством критеріїв, за якими придбання майна слід кваліфікувати як набуте в особисту приватну власність. Враховуючи доведеність придбання відповідачкою за особисті кошти у особисту приватну власність спірної квартири, а також нотаріально посвідчене визнання її колишнім чоловіком факту придбання квартири відповідачкою за особисті кошти та надання згоди на нерозповсюдження режиму спільного сумісного майна подружжя на конкретно визначене нерухоме майно, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на квартиру не знайшли свого підтвердження. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необґрунтовані та у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed