Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

[PERSON] , через сого представнка [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей ВМР про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без згоди батька. Позов мотивовано тим, що 21.06.2016 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у сторін не склалося та за рішенням суду від 11.11.2022 року їхній шлюб було розірвано. На даний час, відповідач у добровільному порядку надати згоду на виїзд з-за кордон дітей для оздоровлення відмовляється. Враховуючи вище зазначене, позивачка просила суд надати малолітній [PERSON] , [INFO] , та малолітньому [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн: Польщі, Болгарії, Румунії, Молдови, Угорщини. Чехії, Австрії, Франції, Швейцарії, Німеччини, Італії, Іспанії, Португалії, Нідерландів, США, Канади, Ізраїлю, Катару, Єгипту, Туреччини з метою оздоровлення та туризму без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , з дати набрання рішенням законної сили і до 31.12.2024 року. Крім того, 05.09.2023 року на адресу суду надійщла заява від представника позивача [PERSON] про зміну предмету позову, у якій останній просив суд надати малолітнім [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн: Польщі, Болгарії, Румунії, Молдови, Угорщини. Чехії, Австрії, Франції, Швейцарії, Німеччини, Італії, Іспанії, Португалії, Нідерландів, США, Канади, Ізраїлю, Катару, Єгипту, Туреччини з метою оздоровлення та туризму без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , з дати набрання рішенням законної сили і до 31.12.2027 року. В іншій частині позовні вимоги залишені без змін. Ухвалою суду від 10.07.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивачка в судове засідання не з`явилась, від представника позивачки [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки до суду не повідомив, заяв та клопотань не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомлено. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутність сторін, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає повномц задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до повторного Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відповідно до Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.11.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.4-5). З Свідоцтва від 01.06.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Поповою І.А., вбачається, що [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Попової І.А. із заявою про до [PERSON] . Заява була відправлена [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення та повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.8). Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Окрім Конвенції про права дитини 1989 року, принцип забезпечення «найкращих інтересів дитини» також закріплений у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року; Конвенції про захист дітей та співробітництво в галузі міжнародного усиновлення 1993 року; Конвенції про юрисдикцію, застосовне право, визнання, виконання та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року й низці інших. Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 р. (набула чинності в Україні 01.04.2007 р.) була ратифікована Законом України від 03.08.2006 р. № 69-V із заявою до статті 1 такого змісту: «Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)». Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб, або через органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (п. 2 ст. 1). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України). Законом України від 26.01.2016 № 936-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту дітей та підтримки сімей з дітьми» було внесені зміни до Закону України «Про охорону дитинства», зокрема введені поняття та визначення: «забезпечення найкращих інтересів дитини» з урахуванням загальноприйнятих міжнародних норм. За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. У справі про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) відступила від попередньої практики Верховного Суду України щодо пріоритетності в цій категорії справ дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини, натомість зауваживши, що положення про рівність прав й обов`язків батьків у вихованні дитини не може бути потлумачено на шкоду інтересам дитини. Крім того, у постанові вчергове з акцентовано увагу на важливості принципу забезпечення найкращих інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року та усталеної практики ЄСПЛ. Ухвалюючи рішення в указаній категорії справ суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не бажає надати добровільної згоди на виїзд дітей з-за кордон для оздоровлення. Судом встановлено, що відповідач безпідставно чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, їх фізичного, духовного та морального розвитку, шляхом відмови надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення у передбаченому чинним законодавством порядку. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов`язків. Однак, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню світогляду дітей та добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітніх дітей. Враховуючи зазначене вище, з метою захисту інтересів дітей, для забезпечення освітнього, культорного розвитку, з метою оздоровлення суд вважає необхідним надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн: Польщі, Болгарії, Румунії, Молдови, Угорщини. Чехії, Австрії, Франції, Швейцарії, Німеччини, Італії, Іспанії, Португалії, Нідерландів, США, Канади, Ізраїлю, Катару, Єгипту, Туреччини з метою оздоровлення та туризму без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , з дати набрання рішенням законної сили і до 31.12.2027 року, а також, надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн: Польщі, Болгарії, Румунії, Молдови, Угорщини. Чехії, Австрії, Франції, Швейцарії, Німеччини, Італії, Іспанії, Португалії, Нідерландів, США, Канади, Ізраїлю, Катару, Єгипту, Туреччини з метою оздоровлення та туризму без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , з дати набрання рішенням законної сили і до 31.12.2027 року. За клопотанням позивачки судові витрати залишити за нею.

Outcome: approved