Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, відповідач та третя особа [PERSON] зареєстровані за вищезазначеною адресою. Згідно ордеру №147 від 03 листопада 1972 року виданого на ім`я [PERSON] , матері позивачки, квартиру було надано сім`ї з чотирьох осіб, серед яких була і позивач. В подальшому, прийнято рішення переоформити особистий рахунок на двокімнатну квартиру на [PERSON] . Однак відповідач, який є сином позивача, не проживає за адресою реєстрації з 1999 року. Фактично, на даний час в квартирі проживає позивач та її донька [PERSON] з сім`єю. Відповідач будь-яких витрат на утримання квартири не несе, в квартирі не заявляється, речей відповідача в квартирі немає. Відповідач добровільно залишив житло, позивач вимушена нести тягар утримання квартири та сплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги. Перешкод у проживанні відповідача в квартирі ніхто не чинить. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки (а.с.25-28). У встановлений судом строк відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялись судом за адресою місця реєстрації відповідача (а.с.56, 57, 73), повернулись до суду без вручення з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «Адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. В судовому засіданні представник позивача адвокат Лобода І.В. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що з позивачкою [PERSON] він знайомий, вона його сусідка, яку знає свідок з її дитинства, з 8-10 років. Позивачка спілкується з його батьками. Живуть в одному під`їзді. З 1991 по 1997 рік свідок не проживав по сусідству, після повернувся та став проживати в квартирі зі своїми батьками. Наразі в спірній квартирі проживає позивачка зі своєю донькою і її родиною. Особисто сина позивачки він не бачив жодного разу, лише чув про його існування від своїх батьків. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача, живуть в одному будинку. Їй відомо, що донька позивача - [PERSON] , разом зі своєю матір`ю проживають у сусідньому під`їзді. В дитинстві свідок товаришувала з [PERSON] . Свідку відомо, що у [PERSON] був брат, якого його тато часто брав до себе додому. Батько проживав в іншому місці. В подальшому, приблизно в 1996-1997 роках, батько хлопчика взагалі забрав до себе жити. Брату [PERSON] було приблизно 6 років, коли його забрав батько жити до себе і більше з того часу його не бачила. Свідок підписувала відповідний акт про непроживання відповідача в квартирі. Відповідач у судове засідання не з`явивсь, про дату та місце судового засідання повідомлявся за зареєстрованим у встановленому законом порядку його місцем проживання, однак судові повісткі повернуто до суду відділом зв`язку з зазначенням причин "адресат відсутній за вказаною адресою". Від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Від представника третьої особи - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Яценюк Л.П. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, рішення просила прийняти відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити про заочний розгляд справи. З огляду на викладене, суд ухвалив розглянути дану справу в заочному порядку, ухваливши заочне рішення на підставі даних матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 листопада 1972 року [PERSON] Виконавчим комітетом Дніпровської районної ради депутатів трудящих видано ордер №147 на квартиру [ADDRESS] (в подальшому змінено адресу на проспект Воскресенський) на сім`ю з чотирьох осіб: [PERSON] ; [PERSON] - чоловік; [PERSON] - донька; [PERSON] - донька (а. с. 13). Згідно витягу з Рішення №21 від 14 січня 1985 року «Про закріплення і обмін житлової площі, переоформлення особистих рахунків та внесення змін в ордери» вирішено переоформити особистий рахунок на двокімнатну квартиру [ADDRESS] на гр. [PERSON] , склад сім`ї якої: вона, чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] , мати [PERSON] , батько [PERSON] , сестра [PERSON] в зв`язку з переходом матері [PERSON] на іншу житлову площу (а. с. 14). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 05 травня 2023 року зареєстровано три особи, дата народження яких [INFO] (дата реєстрації: 21 липня 1977 року ), [INFO] (дата реєстрації: 25 листопада 1982 року) та [INFO] (дата реєстрації: 19 січня 1993 року) відповідно (а.с.15). Відповідач [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] з 19 січня 1993 року, що вбачається із відповіді №152951 від 20 липня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.33). Позивач у справі [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що вбачається із наданої суду копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 січня 1993 року Дніпровським відділом РАЦС м. Києва (а.с. 77). Згідно акта від 21 червня 2023 року, складеного у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що останніми підтверджено своїми підписами, що [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] більше двадцяти років. Підписи засвідчено начальником ЖЕД-408 Танцюра В.О. згідно довіреності директора КПКК №10 від 04 січня 2022 року (а.с.20). Дніпровським управлінням поліції ГУ НП в м. Києві НП України 14 червня 2023 року за №211-А3/125150/01-2023 надано відповідь на адвокатський запит щодо отримання інформації по викликам від гр. [PERSON] , [INFO] , щодо перешкоджання йому у приживанні за адресою: [ADDRESS] . У відповіді повідомлено, що перевіркою інформаційних підсистеми «Єдиний облік» та «Канцелярія» інформаційно-комунікаційної системи ІПНП України встановлено, що у поточному році гр. [PERSON] до Дніпровського управління поліції не звертався (а.с.63). Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 31 травня 2023 року №02/04/00-2068 про стан заборгованості, та квитанцій про сплату комунальних послуг, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] мається поточна заборгованість за комунальними послугами, які сплачує позивач у справі [PERSON] ( а.с. 16,17, 18). Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що протягом тривалого часу - 20 років, відповідач не проживав у зазначеній вище квартирі, не користується житлом та не несе витрати на утримання житла. Вказані обставини підтверджені письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема актом про непроживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Також, в ході судового розгляду знайшла ствердження та обставина, що позивачем не чинились жодні перешкоди відповідачу у користуванні вказаною вище квартирою, останній не звертався з приводу вказаного до органів поліції. Крім того, як встановлено судом, спірне житлове приміщення перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва. Комунальна власність одна з трьох форм власності (поряд з державною та приватною). Також, поряд з державною власністю це одна з двох форм публічної власності. Згідно ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади первинного рівня (тобто жителі сіл; добровільних об`єднань у сільську громаду жителів кількох сіл; селищ; міст), територіальні громади вторинного рівня (жителі районів, областей), а також органи місцевого самоврядування, що здійснюють права комунальної власності від імені територіальної громади представницькі та виконавчі органи місцевого самоврядування. До об`єктів права комунальної власності, зокрема, належать: рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування, а також відумерла спадщина. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч. 3 ст. 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Зважаючи на те, що відповідач у справі не проживає на житловій площі за місцем реєстрації без поважних причин, добровільно залишив житлове приміщення, що встановлено судом, наявність будь-яких інших домовленостей між сторонами у справі щодо можливостей проживання відповідача у житловому приміщенні судом не встановлено, як і не встановлено судом наявності перешкод зі сторони позивача у користуванні відповідачем житловим приміщенням, відтак суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог. На підставі викладеного, та

Outcome: approved