Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Представник позивача-адвокат Слєпченко С.А. звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] та просив стягнути із [PERSON] із Державного бюджету України моральну шкоду в еквіваленті 500000 гривень, та із Державного бюджету України витрати [PERSON] у неправомірному кримінальному провадженні на правову допомогу в сумі 49000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у кримінальному провадженні № 42021270000000040 від 23.03.2021 затверджено обвинувальний акт, яким [PERSON] обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України. За результатами судового розгляду згідно вироку Городнянського районного суду Чернігівської області від 24.12.2021 року у справі № 732/450/21 [PERSON] визнано невинуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України та виправдано. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07.07.2022 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 24.12.2021 відносно [PERSON] залишено без змін. Касаційна скарга не подавалась. Кримінальне провадження щодо [PERSON] тривало із 23.03.2021 (дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР) по 07.07.2022 (дата набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто 471 день, або 15 місяців 14 днів. Тож позивач [PERSON] потерпів від незаконного переслідування, в тому числі зазнав моральних страждань. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом обраховано, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи в суді: 6700 гривень, тобто 103626,67 грн. Однак, за положенням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» такий розмір є саме мінімальним, гарантованим державою. Обов`язок суду у цій справі, за її конкретними обставинами, з урахуванням характеру і обсягу душевних страждань позивача, тривалої неможливості самореалізації у сфері дружніх стосунків, яких зазнав позивач, складнощів відновлення немайнових втрат, тяжкості змін у його житті, на думку представника позивача, визначити розмір відшкодування моральної шкоди, який би був співмірним і справедливим у справі. Сам же представник позивача, діючи в інтересах [PERSON] вважає справедливим відшкодування моральної шкоди в еквіваленті 500000 гривень. Крім того, просить стягнути із Державного бюджету України на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 49000 гривень. Ухвалою судді від 07 червня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у зазначеній справі. У встановлений судом строк від відповідача Головного управління Націнальної поліції в Чернігівській області) надійшов відзив (а.с.58-63). За змістом поданого відзиву з`ясовано, що такий відповідач вважає суму позовних вимог необгрунтованою та незрозумілою, тому задоволенню не підлягає. Вимоги є недоведеними та такими, що не грунтуються на нормах чинного закодавства. Не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які завдають моральну шкоду. У позові просять відмовити. Від відповідача Чернігівської обласної прокуратури надійшов відзив (а.с.94-100) згідно якого цей відповідач повністю не визнає позов, його вимоги вважають необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури чи досудового розсідування. Будь-яких вимог до прокуратури не заявлено, а тому Чернігівська обласна прокуратура є неналежним відповідачем. Щодо позовних вимог, заявлених до держави то позивач мав би доводити: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача та причинний зв`язок між ними. Здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях, прокурори діють в межах повноважень відповідно до діючого законодавства. Законом установлено єдиний допустимий вид доказів протиправності дій чи бездіяльності, а саме: обвинувальний вирок чи інше рішення суду. Інші докази не підтверджують факт протиправності рішень, дій або бездіяльності відповідачів. Позивачем не підтверджено наявності складу цивільно правового правопорушення з боку визначеного ним відповідача. Крім того, позивачем необгрунтовано збільшено період, за який він нараховує моральну шкоду, помилково вважаючи початком кримінального переслідування [PERSON] дату внесення відомостей до ЄРДР. Представником відповідача зазначається, що кримінальне переслідування тривало з дати оголошення про підозру (31.03.2021) до проголошення ухвали колегією суддів Чернігівського апеляційного суду (07.12.2022), тобто складало 1 рік 3 місяці 6 днів або 15 місяців 6 днів. Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди в сумі 103626,67 грн є необгрунтованим, а стягнення моральної шкоди в розмірі 500000 гривень призведе до збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету, що, на думку відповідача, є неприпустим. Втручання у конституційні права [PERSON] були мінімальними, об`єктивно необхідними для забезпечення виконання завдань кримінального процесу, що не було надмірним тягарем для позивача. Вилучення майна позивача не відбувалось. Загострення хронічних хвороб та кошти на витрачені препарати позивачем підтверджено витягом із медичної картки № 2484, за яким лікування тривало із 11.01.2021 по 20.01.2021, тобто мало місце до початку досудового розслідування, а витягом № 2484 позивач засвідчує його лікування у період із 11.11.2022 по 18.11.2022, тобто після спливу 4-х місяців з дня проголошення ухвали колегії суддів Чернігівського апеляційного суду. Тож причинного зв`язку між діянням і наслідками не доведено. Стороною позивача не наведено належних і допустимих доказів в обгрунтування моральної шкоди, у тому числі, не доведено якими саме діями спричинено моральну шкоду та діями якої саме службової особи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Від відповідача Державної казначейської служби України, надійшов відзив (а.с.106-111), відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що казначейство згідно зі своїми функціональними обов`язками, не є учасником спірних правовідносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Оскільки казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, шкоди не завдавало, то відповідно не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Також відповідач зазначив, що відсутнє судове рішення щодо визнання незаконними дії правоохоронних органів. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та тяжкими фізичними і моральними стражданнями, на які він посилається. Вказаний розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Представником відповідача зазначається, що кримінальне переслідування тривало з дати оголошення про підозру (31.03.2021) до проголошення ухвали Чернігівського апеляційного суду (07.12.2022). Казначейство вважає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про визнання незаконними дій чи бездіяльності відповідача та які підтверджують завдання моральної шкоди. Позивачем не наведено мотивів обгрунтування її розміру та підстав, які призвели до заподіяння душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагають додаткових зусиль для організації життя. Вся позовна заява, на думку представника відповідача, побудована на припущеннях та на перебільшенні реального впливу на стан позивача, що може призвести до неправомірного відшкодування. Крім того, представник відповідача заперечує щодо задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 49000 гривень, понесені у кримінальному провадженні № 42021270000000040. Вказує, що чинним законодавством не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених сторонами під час розгляду в іншому провадженні. Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 04 вересня 2019 року по справі № 529/1007/16ц. Вважаючи вимоги в цій частині незаконними і непідтвердженими у стягненні 49000 гривень відповідач просить відмовити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Вказав, що незаконне переслідування спричинило моральну шкоду позивачу. Саме досудове розслідування проводилось поверхово. Позивача та адвоката 31.03.2021 слідчий запросив на так звану «бесіду», із 09-тої до 10-тої години вручили підозру, провели допит, вручили обвинувальний акт та зобов`язали ознайомитись з матеріалами досудового розслідування, пояснюючи, що в найкоротший строк необхідно передати матеріали в суд. У подальшому схиляли до укладення угоди про визнання винуватості, однак, будучи впевненими в невинуватості [PERSON] , адвокат та позивач довели справу до логічного завершення, суд виніс виправдувальний вирок. Однак, прокуратура подала необгрунтовану апеляційну скаргу і переслідування позивача продовжилося до винесення ухвали апеляційним судом. Від незаконного переслідування позивача потерпав, як сам позивач, так і його родина, крім того, допитувались свідки, в очах яких позивач також виступав обвинуваченим. Все це негативно позначилось на нормальному життєвому укладі і потребувало додаткових зусиль. для відновлення попереднього стану. Єдине, від чого не зазнав позивач втрат, це від підприємницької діяльності, оскільки працював сам на себе та міг наймати інших трактористів. Таким чином, позивач не заявляє про упущену вигоду від його підприємницької діяльності. Також представник позивача зазначив, що [PERSON] оплатив його правову допомогу в сумі 49000 гривень, яка підлягає йому компенсації за рахунок держави. Представник відповідача Державної казначейської служби України прийняла участь у підготовчому судовому засіданні, підтримавши попередньо поданий відзив та, вважаючи позовні вимоги необгрунтованими, у позові просила відмовити. Заявила клопотання про свою дистанційну участь у режимі відеоконференції із зали судових засідань Чернігівського районного суду Чернігівської області, який наближений до місця роботи цього відповідача. Однак, у визначені судом дату і час до іншого суду, де за її клопотанням була організована відеоконференція, так і не з`явилась. Оскільки відповідач належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду, неявка в судове засідання представника такого відповідача не є перешкодою для судового розгляду. Представник Головного управління національної поліції у Чернігівській області у судовому засіданні участі не прийняв. Його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник Чернігівської обласної прокуратури - прокурор Бабич Є.А. заперечував в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог, у позові просив відмовити повністю. Підтримав попередньо викладені у відзиві заперечення на позов. Заслухавши учасників, з`ясувавши їх вимоги і заперечення, визначившись з нормою права, яка підлягає застосуванню до правовідносин сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Встановлено, що вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 24.12.2021 [PERSON] визнано невинуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 Кримінального кодексу України та виправдано його. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2021 року щодо [PERSON] залишено без змін. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За змістом ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з пунктом 1 статті 2 указаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно зі статтею 3 указаного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч.1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч.5-6 ст.4 вищезазначеного Закону). Згідно із ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встано влених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт перебування позивача під слідством та судом, постановлення виправдувального вироку, свідчить про незаконність повідомлення позивачу [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, і є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Отже, незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності завдали позивачу значної моральної втрати, призвели до тривалого (понад 15 місяців) істотного порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя - необхідності постійного зосередження на цій проблемі, що обумовлювало залучення значних душевних, фізичних і матеріальних ресурсів та обмежувало реалізацію життєвих планів. Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження позивача, що неправомірне переслідування його почалося з часу внесення відомостей до ЄРДР. Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Сукупний аналіз норм ст.ст. 43, 532 КПК України дозволяє дійти висновку про те, що притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування закінчується з моменту набрання виправдувальним вироком щодо особи законної сили. Судом встановлено, що повідомлено про підозру [PERSON] 31 березня 2021 року за ч.2 ст. 197-1 КК України. Вирок був залишений без змін 07.07.2022, тому саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього є завершеним. Отже, [PERSON] перебував під слідством та судом з 31.03.2021 по 07.07.2022, тобто 1 рік 3 місяці 6 днів або 15 місяців 6 днів. Вказана правова позиція щодо визначення періоду, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода, зокрема, з дня повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили, викладена у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 у справі №759/2707/18 та у постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі №607/10144/18. Крім того, за матеріалами кримінального провадження і поясненнями представника позивача в суді встановлено, що саме в один день 31 серпня 2021 року було запрошено [PERSON] до органу досудового розслідування, де у період із 09-тої години до 10-тої години 31 серпня 2021 відбулось вручення [PERSON] повідомлення про підозру, його допит в якості підозрюваного, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження і вручення затвердженого 31.03.2021 року обвинувального акту. Тому внесення 23.03.2021 відомостей до ЄДРДР за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, не утворювало до 31.03.2021 утисків у правах для позивача. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен зумовлювати її безпідставного збагачення. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2023 року визначено у сумі 6 700 грн. Таким чином, виходячи із загального часу перебування позивача під слідством і судом та розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць, гарантований Законом мінімальний розмір моральної шкоди становить 101839,80 грн (15х6700)+ (6700/30х6). Щодо розміру грошового еквіваленту відшкодування моральної шкоди позивачу [PERSON] , то суд, враховуючи нетривале перебування [PERSON] під слідством, своєчасне представлення його інтересів перед судом та захист таких інтересів ще на стадії судового процесу в суді першої інстанції, вважає обгрунтованим визначити такий розмір в сумі наближеній до суми мінімального розміру відшкодування, який визначається за правилами, зазначеними у Законі, заокругливши таку суму до 102000 гривень. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду від 01 грудня 1994 року за N 266/94-ВР з наступними змінами і доповненнями відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому, ч. ч. 5, 6 ст. 4 зазначеного Закону передбачають, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У справі, що розглядається, доведено, що [PERSON] підлягає компенсації моральна шкода, завдана незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок чого він у подальшому притягнутий як обвинувачений та захищався від висунутого обвинувачення у суді. Тож на стадії доведення своєї невинуватості певним чином обмежувались його права, звички та бажання, зокрема, на час судових засідань він не мав можливості на власний розсуд використовувати свій час та вести звичайний уклад життя, а мав обов`язок бути присутнім у судових засіданнях, де сторона обвинувачення щодо нього займала активну обвинувальну позицію, допитували свідків, у розумінні яких він був обвинуваченим, що безумовно завдавало душевних страждань. Разом з тим, додаткові утиски та обмеження його прав, зокрема, в частині незаконного взяття і тримання під вартою, обрання будь-якого запобіжного заходу, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) у даному кримінальному провадженні не відбувалось. Права [PERSON] були захищені вже на стадії судового розгляду в суді 1-шої інстанції. І хоча прокуратурою заявлено необгрунтовану апеляційну скаргу, на стадії апеляційного розгляду [PERSON] вже виступав як виправданий, що значно знижувало моральні страждання. Визначальним законодавець назвав глибину моральних страждань. Моральні страждання у виправданого були менш поглиблені на стадії апеляційного розгляду, ніж його ж моральні страждання у суді 1-шої інстанції під час його перебування в статусі обвинуваченого. Разом з тим, період від дати проголошення вироку, яким [PERSON] виправдано, до винесення ухвали судом апеляційної інстанції, обгрунтовано та законно враховується у цій справі як час продовження незаконного переслідування, оскільки в повній мірі не усунуло дущевних хвилювань позивача. Слушним є зауваження відповідачів про те, що не доведено, що захворювання, які зазначені у виписках із медичних карток [PERSON] , перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з його незаконним переслідуванням, оскільки в часі передують кримінальному провадженню. Однак, особа з інвалідністю більш гостро відчуває обмеження у правах, а на час незаконного переслідування інвалідність позивачу вже була визначена, тому судом у контексті розглянутої справи враховується загальний стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зокрема, те що сім`я разом з ним переживала його незаконне переслідування, сам він був обмеженим на час судових засідань у веденні звичайного укладу його життя та, безумовно зазнавав душевного болю. Одночасно суд відмічає, що за твердженням представника позивача у його промові в суді (аудіофайл судового засідання) [PERSON] збитків як суб`єкт підприємницької діяльності у такій своїй діяльності не зазнав. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500000 гривень суд вважає значно завищеним. Щодо доводів представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що казначейство не є учасником спірних правовідносин і прав позивача не порушувало, то вони є безпідставними з огляду на таке. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц). Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України. Інші два відповідачі, які залучені як органи, які здійснювали та контролювали досудове розслідування, висували та затверджували підозру і обвинувачення, також небезпідставно залучені до участі у справі. З урахуванням вищезазначених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову частково. Суд відхиляє аргументи представника відповідача Державного казначейства про те, що витрати на правничу допомогу на суму 49000 гривень, які понесені у кримінальному провадженні, не належить вирішувати у даному цивільному судочинстві. Правовий висновок, на який посилається представник відповідача, прийнятий у справі з відмінними від справи, що розглядається, обставинами. Зокрема, наведений правовий висновок стосується розподілу витрат на правничу допомогу, понесених потерпілим, який у випадку не вирішення питання розподілу процесуальних витрат судом кримінальної юрисдикції не вправі порушувати це питання шляхом пред`явлення позову до обвинуваченого за правилами цивільного судочинства. Розподіл же процесуальних витрат у кримінальному процесі врегульований у Главі 8 КПК України, в якій визначений обов`язок обвинуваченого щодо понесення витрат, пов`язаних з оплатою захисника. Чинним на момент виникнення спірних правовідносин кримінальним процесуальним законодавством установлено можливість стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат, зокрема, в разі ухвалення обвинувального вироку. При цьому відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, понесених обвинуваченим (підсудним) нормами КПК України не передбачено. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону). Відповідно до пунктів 3, 4 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) судові витрати, інші витрати, сплачені громадянином, а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Висновок щодо можливості вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених обвинуваченим у кримінальному провадженні, міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 07 лютого 2022 року в справі № 336/3604/20 (провадження № 61-13843св21), в якій зазначено, що підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу може бути лише відсутність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунку. Те, що витрати на правничу допомогу, понесені у кримінальному провадженні, можуть стягуватися за судовим рішенням в порядку цивільного судочинства за позовом виправданого, чітко врегульовано правовим висновком ВС від 15 червня 2022 року у справі № 466/8176/20, провадження № 61-3368св22. Представником позивача надано дві квитанції (а.с.40,41), одна з яких на суму 31000 гривень, а інша на суму 18000 гривень. При цьому за практикою ВС витрати на оплату праці адвоката можуть бути сплачені як наперед, так і по факту виконаної роботи. У висновку Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Представником позивача обгрунтовується, що оплата витрат мала місце по завершенню справи в суді 1-шої інстанції, коли суб`єкт підприємницької діяльності [PERSON] завершив сезонні роботи та мав можливість перерахувати кошти адвокату. Такі витрати нараховані згідно Договору № 1/30/03/2021 від 30.03.2021 та додаткової угоди № 1 до Договору 1/30/03/2021, і що гонорар адвоката визначався в межах мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджених Рекомендаціями щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, що діяли на момент захисту позивача у кримінальному провадженні та на час подання апеляційної скарги. Зокрема, враховані наступні тарифи: захист підозрюваного під час досудового розслідування за нетяжкий злочин 12000 гривень; захист підозрюваного під час судового провадження за нетяжкий злочин 8000 гривень +2000 гривень за друге та наступні судодні; участь в апеляційному розгляді справи 50 % першої інстанції + 3000 гривень за друге і наступні засідання. Договору про надання правової допомоги на стадії досудового розслідування суду не надано, квитанції про сплату гонорару мають посилання на витрати у судовій справі № 732/450/21. Таким чином, витрати в сумі 12000 гривень на стадії досудового розслідування, належними доказами не підтверджуються. З урахуванням того, що витрати на адвоката мали місце у судовій справі № 732/450/21, суд звернувся до цих матеріалів. Судом встановлено, що у суді першої інстанції захист інтересів [PERSON] зі стадії підготовчого провадження та в подальших судових засідань здійснював адвокат Слєпченко С.А. Після призначення справи до судового розгляду, суд враховує, що фактичні засідання із вивченням доказів відбулись у такі дати: 31.05.2021 (а.с.130-135 том 1 № 732/450/21, 23.06.2021 а.с.161-162 том 1), 21.07.2021 а.с.181-182 том 1), 26.11.2021 а.с.236-239 том 1), 22.12.2021 а.с.253-258 том 1. Тобто фактичні витрати понесені у першій інстанції, суд вважає підтвердженими на суму 18000 гривень, де 8000 гривень - захист підозрюваного під час судового провадження та 10000 гривень (2000 гривень х 5 засідань) за участь у фактичнних засіданнях. На апеляційне провадження суд вважає за необхідне відшкодувати 4000 гривень як 50 % від 8000 гривень, які визначаються Радою адвокатів як захист в суді 1-шої інстанції під час провадження за нетяжкий злочин. При цьому суд враховує, що апеляційна скарга у кримінальному провадженні подавалась протидежною стороною, а апеляційний розгляд відбувся за одне засідання. Всього до відшкодування, з урахуванням співмірності, за оцінкою суду слід стягнути 22000 гривень. У частині різниці сум від фактично сплачених [PERSON] адвокату сум, суд враховує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial