Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про стягнення грошових коштів. Заявлений позов обґрунтовував тим, що він позичив відповідачці грошові кошти у розмірі 28000 доларів США та 3000 євро, про що відповідачка написала розписку 06 січня 2021. Кошти відповідачка зобов`язалась повернути 11 грудня 2021. Однак на момент подання позову до суду відповідачка кошти не повернула, та від виконання свого зобов`язання ухиляється. Просив стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 28000 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 819000 грн, 3000 євро, що еквівалентно по курсу НБУ 92970 грн, а також судові витрати. 07.11.2022 представником відповідачки подано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідачка позов не визнає, оскільки не має особистого боргу перед позивачем. Вказані кошти неодноразово передавались від позивача до відповідачки і навпаки. Позивач, погрожуючи відповідачці фізичною розправою, примусив останню написати розписку, яку вона не пам`ятає. Також відповідачка не пам`ятає, який був день, місяць чи рік. У розписці не вказано місце її складання, даних про те, що це борг чи позика, не зазначено відомостей про свідків. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів (ВС/КЦС, справа № 524/4946/16-ц від 08.07.19). Відповідачка стверджує, що фактично грошові кошти не передавались в борг, написання тексту, змісту якого відповідачка абсолютно не пам`ятає було під примусом, погрозами та сильним моральним тиском у невизначений період часу та дати. Просила у позові відмовити, стягнути з позивача на користь відповідачки 5000 грн витрат на правову допомогу. 13.01.2023 відповідачка [PERSON] подала до суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи та експертизу давності складання рукописного документу (тексту) по встановленню не ідентифікаційних ознак почерку та підпису відповідача на розписці. Ухвалою суду від 06.02.2023 забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення арешту на рухоме, нерухоме майно, грошові кошти відповідачки у межах суми заявленого позову. У поданій відповіді на відзив позивач заперечив факт будь-якого насильства щодо відповідачки, під впливом якого вона нібито була змушена написати розписку. Дану розписку відповідачка написала добровільно, в присутності її ж родичів, в обідню пору доби, в громадському місці, в якій зазначила, що взяла у нього гроші в сумі 28000 доларів США і 3000 євро, які зобов`язалась повернути до 11.12.2021. У лютому 2021 відповідачка виїхала за кордон, пояснивши, що їде заробляти гроші, щоб віддавати борги всім своїм боржникам, у тому числі і йому, позивачу. На даний час відповідачка перерахувала йому 523,36 євро. За таких обставин, вбачається, що відповідачка визнає суму боргу, а тому твердження останньої про відсутність будь якої заборгованості на час написання розписки є намаганням ухилитися від цивільної відповідальності. Просив позов задоволити. 03.04.2023 відповідачка надала суду заяву в якій пояснила, що кошти в борг не позичала на свої власні потреби. Кошти позивач надав їй добровільно, оскільки заробляв на курсі валют, і йому було вигідно отримувати від неї фінансові знання та заробіток. Вона віддавала позивачу певні суми коштів вже перебуваючи за кордоном, але виключно на добровільних засадах. Вважає, що позивач чинить недобросовісно, стягуючи з неї кошти в сумі 911970 грн, так як повинен зменшити суму в позові, хоча вона не визнає позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 28.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, підтвердив, що відповідачкою повернуто позивачу лише 523,36 євро, просив його задоволити. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що відповідачка передавала позивачу кілька разів кошти різними сумами, боргову розписку відповідачка писала під тиском і погрозами, почувала себе погано, просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд установив наступні фактичні обставини, які мають значення у цій справі. Установлено, що 06 січня 2021 відповідачка [PERSON] власноручно написаною розпискою підтвердила, що вона взяла в позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 28000 доларів США та 3000 євро, та зобов`язалася їх повернути до 11 грудня 2021, що підтверджується оригіналом розписки від 06 січня 2021, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 57). Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз змісту положень частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави для висновку, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. За своєю суттю розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною другою та третьою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Ураховуючи викладені приписи цивільного законодавства, а також на підставі оцінки наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце правовідносини з укладення договору позики, які оформлені наявною у справі борговою розпискою. Таким чином, наявність боргового документа, а саме боргової розписки у позивача, підтверджує те, що відповідачка не виконала зобов`язань з повернення боргу. Вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів у борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Згідно з приписами частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Вирішуючи спір у цій справі суд враховує дійсність на цей час укладеного між сторонами правочину і відсутність доказів визнання його недійсним, зокрема, фіктивним. Суд запропонував представнику відповідачки надати вільні зразки підпису і почерку відповідачки [PERSON] в посольстві України в Італії, де остання на даний час перебуває, на що сторона відповідачки відмовилась в судовому засіданні, як і загалом відмовилась від проведення експертизи. Крім того, суд бере до уваги те, що сторона відповідачки не заперечує часткове погашення заборгованості перед позивачем, однак на підтвердження надано копію виписки по картці/рахунку позивача лише на суму 523,36 євро (а.с.240), що своєю чергою свідчить про наявність у відповідачки заборгованості перед [PERSON] . Надані відповідачкою квитанції переказів, що на а.с.203 зв.ст, а.с.204-206, суд не приймає до уваги, оскільки такі на іноземній мові, без перекладу, є не зрозумілими, та не свідчать факту переказу та отримання коштів саме за розпискою укладеною між сторонами 06.01.2021. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки відповідачка договір позики у встановлений строк не виконала, всю суму позики добровільно не повернула, а повернула лише 523,36 євро, вимоги позивача про стягнення з відповідачки суми боргу є обґрунтованими. Твердження сторони відповідачки про те, що боргову розписку [PERSON] написала під примусом, тиском та погрозами з боку позивача, суд вважає голослівним, оскільки не підтверджено жодними доказами. Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що боргова розписка від 06 січня 2021 підтверджує факт укладення договору позики та отримання коштів від позивача [PERSON] , про що [PERSON] добровільно написала розписку, та виникнення у неї обов`язку щодо їх повернення, який вона не виконала, зважаючи на те, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки заборгованості в розмірі 28000 доларів США, 2476,64 (3000- 523,36) євро. При цьому, суд зазначає, що зайвим є посилання на грошовий еквівалент стягнутої суми боргу у гривні, оскільки зазначення судом двох грошових сум, які необхідно стягнути з відповідачки, може внести двозначність у розуміння суті обов`язку боржника. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, з відповідачки в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 13420 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.207, 234, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved