Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 серпня 2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 861. Від шлюбу мають спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] ; доньку [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, визначити місце проживання спільних дітей разом з нею та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився. У своєму відзиві від 03 жовтня 2023 року вказав, що позовні вимоги визнає повністю та просить суд розглядати справу за його відсутності. Також, у своєму відзиві відповідач просить зобов`язати позивачку не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні спільних дітей. Враховуючи позиції сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив таке. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши обставини у справі, суд суд встановив таке. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 861, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11 серпня 2012 року, між сторонами у справі було зареєстровано шлюб. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За приписами частини 3 статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивачка має бажання розлучитися, подружжя тривалий час не підтримують сімейні відносини, їх подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе та суперечить інтересам позивачки. Шлюб існує формально і його необхідно розірвати. Відповідно до частини 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи вимоги ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене вище, визнання відповідачем позову, суд дійшов до переконання про доцільність розірвання шлюбу, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Стосовно вимоги про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, суд зазначає, що сторони у справі є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції 12 вересня 2013 року, актовий запис № 2343, та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Рівненським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 09 вересня 2016 року, актовий запис № 2468. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Отже, сторони спору самостійно визначили місце проживання їхніх дітей місцем проживання позивачки. Судом при вирішенні справи також враховано інші обставини, передбачені ст.161 СК України. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, враховуючи відсутність заперечень батька щодо місця проживання дітей з матір`ю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дітей з матір`ю, що не позбавляє батька права та можливості особистого спілкування з дітьми, обов`язку брати участь в їхньому утриманні та вихованні. Щодо вимоги про стягнення аліментів слід вказати, що відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). За змістом частини третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивачки, суд враховує визнання позову зі сторони відповідача, відсутність будь-яких відомостей про наявність у відповідача захворювань, а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні відповідача інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Тому, зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивачка разом із відповідачем повинні забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд доходить висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.07.2023 і до досягнення дітьми повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю. Щодо вимоги відповідача, викладеної у відзиві про зобов`язання відповідачки не чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні спільних дітей, слід вказати, що відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, у строк для подання відзиву, відповідачем не було пред`явлено зустрічного позову. При цьому, суд ро`зяснює відповідачу, що останній не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні спільних дітей в загальному порядку. Згідно з ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З врахуванням даних вимог процесуального кодексу 1 073 грн 60 коп. підлягають поверненню позивачці з державного бюджету, у зв`язку із визнанням відповідачем позову, а решта витрат в розмірі 1 073 грн 60 коп. покладається на відповідача, у зв`язку із задоволенням позову. Крім того враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача необхідно стягнути в дохід держави 50 відсотків судового збору, який підлягав би сплаті при поданні позову у цій справі в частині стягнення аліментів, в розмірі 536 грн 80 коп.

Outcome: approved