Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби в Київській області, про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1\~080\~000 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що він має єдиного сина [PERSON] , [INFO] . Колишня дружина [PERSON] разом зі своїми батьками постійно посягали на законні права позивача щодо виховання сина та користування власним житлом. Для вчинення перешкод у побаченні з сином та користування житлом систематично залучалися сторонні невідомі особи та озброєні особи охоронної компанії «Сіріус». Маючи на руках судові рішення про встановлення графіку побачень з дитиною, про визнання права на користування будинком, довідку про реєстрацію у будинку, 21 грудня 2018 року позивач намагався пройти на територію свого житла. Під час спроби пройти на територію власного житла на позивача було скоєно напад групи озброєних осіб у складі 4 охоронців ОК «Сіріус». Внаслідок нападу [PERSON] було завдано фізичного болю та шкоду у вигляді легких тілесних ушкоджень, порушено право на побачення з сином, порушено право на користування житлом. За даним фактом було відкрито кримінальну справу від 06 лютого 2018 року та позивача було визнано потерпілим. Органи дізнання не розслідують дану справу, не виконують ухвали слідчих суддів, не розглядають клопотання позивача. Внаслідок тотальної трирічної бездіяльності слідства Києво-Святошинського ВП ГУ Національної поліції в Київській області щодо розслідування злочину з боку охоронців ОК «Сіріус» позивачу завдано душевних страждань та принижено честь та гідність з боку слідства, умисно протягом трьох років не розслідується кримінальна справа щодо нападу на позивача. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з Управління Державної казначейської служби в Київській області моральну шкоду у розмірі 1\~080\~000 грн., завдану незаконною трирічною бездіяльністю з боку посадових осіб слідчого відділу Києво-Святошинського ВП ГУ Національної поліції в Київській області щодо розслідування злочину нападу на позивача групи озброєних осіб № 12018110200000780 від 06.02.2018. Ухвалою від 29 січня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області позовну заяву [PERSON] залишив без руху. Ухвалою від 12 квітня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання. У травні 2021 року суд отримав відзив Головного управління Державної казначейської служби в Київській області на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що він не є належним відповідачем, жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним та жодної шкоди позивачеві не завдав. Відповідач не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Позивач не довів факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причинно-наслідковий зв`язок. Незрозуміло з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи шкоду у розмірі 1\~080\~000 грн. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 23 червня 2021 року закрив підготовче провадження, справу призначив до розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що у Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 12018110200000780 за ст. 126 ч. 1 КК України. У витязі з реєстру зазначено, що до Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області надійшла ухвала від Києво-Святошинського районного суду Київської області про зобов`язання внести відомості до ЄРДР, по заяві [PERSON] про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 126 КК України. [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно з листом ТОВ «СІРІУС-ПУЛЬТ» від 11 травня 2017 року на прохання [PERSON] 23 квітня 2017 року з 15:38 до 18:40 годин та 07 травня 2017 року з 10:00 до 17:00 годин група швидкого реагування «Сіріус» перебувала за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] брати участь у спілкуванні та вихованні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Встановлено участь батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , 06 квітня 2013 року, протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години в присутності матері [PERSON] ; у подальшому: у вихідні дні: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Києво-Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року задоволено скаргу [PERSON] щодо не розгляду клопотання про виконання процесуальних дій та оголошення підозри. Зобов`язано слідчого Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП в Київській області у провадженні якого перебуває кримінальне провадження за № 12018110200000780 від 06.02.2018, розглянути клопотання [PERSON] за вх. №12249 від 27 листопада 2019 року. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. [PERSON] є потерпілим у кримінальному провадженні № 12018110200000780 за ст. 126 ч. 1 КК України, досудове розслідування в якому здійснюється Києво-Святошинським ВП ГУНП в Київській області. Звертаючись до суду з позовом, позивач вважає, що умисно протягом трьох років не розслідується кримінальна справа щодо нападу на нього. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину. Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення. Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див.\~mutatis mutandis\~$ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»\~(Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2,\~Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі\~\~№ 362/15/16-ц, від 21 липня 2021 року\~\~в справі № 646/7015/19, від 01 грудня\~2021 року в справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 757/62500/16-ц. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та\~у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня\~\~1995 року судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У даній справі наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено надмірну тривалість досудового розслідування, що має негативні наслідки для позивача. Факт заподіяння [PERSON] моральних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача є доведеним, що є підставою для відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. У зв`язку з тривалістю кримінального провадження [PERSON] змушений відвідувати органи досудового розслідування, що призвело до порушення його звичайної життєдіяльності та завдало моральних страждань. Зазначені обставини не були спростовані відповідачем. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з того, що у справі відсутні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 1 080 000 грн., а тому вважає, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності, розумності, що відшкодуванню на користь [PERSON] підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 3 000 грн. У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц (провадження 3 14-538цс19) зазначено, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та душевних страждань, завданих [PERSON] , а також вимоги розумності та справедливості й вважає за необхідне стягнути на користь відповідача відшкодування за спричинену моральну шкоду частково у розмірі 3 000 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог

Outcome: partial