Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

08.06.2023 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Верхогляд М.Л., звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до приватного нотаріуса Левіної Дарини Сергіївни про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] - мати позивача [PERSON] , [INFO] . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала сподкодавцеві на праві власності. За життя [PERSON] склала заповіт, яким вона заповідала все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному. Позивач звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 01.05.2023 року приватним нотаріусом КМНО Левіною Д.С. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку подачі заяви. Вказав на те, що він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини оскільки був впевнений, що введений 24.02.2022 в Україні військовий стан, якщо є заповіт, зупиняє строк на подання заяви про прийняття спадщини. До того ж, у зв`язку з працевлаштуванням на підприємстві, яке співпрацює з МО України в рамках виконання Державного оборонного замовлення, та включенням його до евакуйованих на нове місце розташування виробничих потужностей з 01.03.2022 року і по теперішній час, не мав змоги подати таку заяву. Позивач вважає причини пропуску строку звернення до нотаріуса поважними, тому просить визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці, який достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2023 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 05.07.2023 суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Відповідач приватний нотаріус Левіна Д.С. надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка була матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується дублікатом свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.09.1976 року Заполярною міською Радою Мурманської області (а.с. 8,9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої входить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.01.2011 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., що підтверджено витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 10,11). Відповідно до Заповіту від 11.08.2003 року, серії ВАМ № 981255, [PERSON] все майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла дітям: [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному. Зі змісту постанови приватного нотаріуса КМНО Левіної Д.С від 01.05.2023 № 28/02-31 вбачається, що 01.05.2023 року, на підставі заяви [PERSON] щодо видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] після його померлої [INFO] матері - [PERSON] , [INFO] , було заведено спадкову справу № 9/2023. Оскільки строк, що встановлений цивільним законодавством для прийняття спадщини сплинув, а [PERSON] разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини постійно не проживав, в межах цього строку заяву про прийняття спадщини не подавав, він вважається таким, що спадщину не прийняв, а отже відсутні правові підставі для видачі йому свідоцтва про право на спадщину. Вказаною постановою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що вчинення такої дії суперечить законодавству України (а.с. 14). Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Вирішуючи питання про визначення додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі №227/5540/18 (провадження №61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення». Таким чином, приватний нотаріус КМНО Левіна Д.С. є неналежним відповідачем у цій справі, тому що позовні вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини стосуються прав та обов`язків територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, де знаходиться місце відкриття спадщини, та яка має право ініціювати питання про визнання спадщини відумерлою. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч.1 ст.48 ЦПК України). Відповідачем у цивільному процесі є особа, яка притягується судом до відповіді за порушення, оспорення або невизнання прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача. У передбачених законом випадках відповідачами можуть бути й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача. Відповідно до ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч.ч.1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову за своїми позовними вимогами до належних відповідачів. Оскільки позов пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати, що є обов`язковою підставою для відмови у його задоволенні, суд не дає оцінку решті доводів позовної заяви, тому що вони можуть бути дослідженні та оцінені лише за умови правильного визначення кола осіб, які беруть участь у справі, їх процесуального статусу, що узгоджується із встановленим статтею 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод правом на справедливий суд, яке включає, зокрема право на доступ до суду (щодо прав і обов`язків цивільного характеру) і передбачає надання особі відповідних процесуальних гарантій здійснення її прав у суді першої інстанції (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02 від 8 квітня 2010 року). З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку про відмову в позові з підстави пред`явлення його до неналежного відповідача, що узгоджується з правовим висновком, наведеним Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року (справа № 463/4616/18). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed