Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

[PERSON] у січні 2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві, про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони з 11.03.2015 по 03.02.2020 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з матір`ю відповідачем у справі, проте відповідач ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.02.2023 було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. До суду 12.04.2023 надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім]ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, в обґрунтування якої вона зазначила, що позовні вимоги [PERSON] не визнає. Зазначає, що спільна дочка сторін , після розірвання шлюбу, постійно проживає з нею, виключно [PERSON] займається лікуванням дочки коли вона хворіє та водить у дитячий садок, на гуртки та школу. [PERSON] всім цим не займався. Лише, коли 2020 року у дитячому садочку були оголошені два карантини, відповідач за первісним позовом домовилась з позивачем за первісним позовом, щоб дитина проживала разом з ним, бо на той час відповідач постійно працювала. Позивач погодився, тому за згодою сторін дитина два рази по два місяці проживала у позивача за первісним позовом. Після того, як дитина пішла до школи восени 2021 року, вона постійно проживає за місцем реєстрації [PERSON] , де для дитини створені всі належні побутові умови для проживання, виховання та розвитку. Крім того, на думку [PERSON] , дочка як дівчинка, з точки зору статі, гігієни та обслуговування має проживати з нею, оскільки тільки вона як мати знає стан здоров`я дитини, її звички, може дати такі поради, які не може дати її батько, тому просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Також, просила суд вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.05.2023 було прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.07.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні просив суд залишити без розгляду первісну позовну заяву; вимоги зустрічного позову не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, зважаючи на переконання позивача, що саме з ним буде краще проживати донці, щодо стягнення судових витрат за зустрічним позовом не заперечував. Представник відповідача за первісним позовом підтримав клопотання представника позивача про залишення первісного позову без розгляду; вимоги зустрічного позову підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі. Третя особа у судове засідання свого представника не направила, подала до суду клопотання про розгляд справи без участі її представника та винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів дитини. Також, на виконання ухвали суду, надано висновок про визначення місця проживання дитини. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що первісний позов слід залишити без розгляду, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Оскільки представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні просив суд залишити без розгляду первісну позовну заяву, що є особистим правом позивача, суд вважає доцільним залишити дану позовну заяву без розгляду. Щодо вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , народилась під час зареєстрованого шлюбу батьків [PERSON] та [PERSON] , який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва у лютому 2020 року. Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 03.07.2021, серія [NUMBER] , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), мати дитини змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови, про що працівниками служби у справах дітей та сім`ї райдержадміністрації складено відповідний акт від 05.04.2023. З`ясовано, що мати на сьогодні тимчасово не працює. Батько, [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] , де для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови, про що працівниками служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації складено відповідний акт від 18.04.2023. З`ясовано, що батько має дохід для утримання та забезпечення дитини. На сьогодні знаходиться в лавах Збройних Сил України. [PERSON] зазначила, що з лютого 2016 року батько дитини покинув родину та став проживати окремо. З того часу [PERSON] постійно проживає з матір`ю, виключно остання займається вихованням та розвитком доньки. Зі слів матері, вона ніколи не перешкоджала батьку у спілкуванні з донькою. Так, у 2020 році, після оголошення у дитячому садочку, який відвідувала дитина, карантинних заходів, за домовленістю з [PERSON] , донька проживала з батьком два рази по два місяці, оскільки мати на той час постійно працювала. Мати пояснила, що [PERSON] завжди доглянута, зростає в безпечних та сприятливих умовах, вважає, що батько не зможе дати восьмирічній дівчинці тієї материнської любові та піклування, якої вона потребує, та пояснити їй ті речі, які може пояснити лише жінка. Представник [PERSON] зазначив, що [PERSON] задовольняє всі потреби дитини, має стабільний дохід, створив належні житлово-побутові умови для проживання, виховання та розвитку доньки, піклується про стан її здоров`я. На сьогодні мати не має постійного місця роботи, як вважає батько дитини, мати неналежно виконує батьківськи обов`язки, дитина недоглянута, має неохайний вигляд. Як зазначено у висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 16.06.2023 №101-5026/02, враховуючи рекомендації комісії (протокол від 25.05.2023 № 10), з метою забезпечення прав та інтересів дитини райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Підстав вважати вказаний висновок органу опіки та піклування завідомо неправдивим або підробленим у суду немає. З урахуванням встановлених судом обставин, суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та вважає, що він є достатньо обґрунтованим, складений по результатам ретельної перевірки усіх фактичних обставин, та повністю відповідає інтересам малолітньої [PERSON] . Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Під час ухвалення рішення в силу ст. 263 ЦПК України, суд враховує наступні правові позиції Верховного Суду та Верховного Суду України: Позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України в складі судів Охрімчук Л.І. , Гуменюка В.І. , Романюка Я.М. , Сімоненко В.М. , Лященко Н.П. по справі 6-2445цс16 від 14.12.2016 у справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матір`ю. Таких по суті висновків дійшов і суд касаційної інстанції в судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння. Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, воно помилково було скасоване рішенням апеляційного суду, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції. Правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 17.12.2019 по справі № 279/2471/18 (провадження № 61-17210св19), вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009). Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, обов`язок подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору законом покладено на орган опіки та піклування, а не на сторону спору. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків». Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо стягнення вартості судових витрат Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). У зв`язку із задоволенням зустрічних позовних вимог у повному обсязі, витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн необхідно покласти на відповідача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 246 ЦПК України передбачено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно із частиною другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За правилами оцінки доказів, встановлених частиною першою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved