Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 21.07.2017 року сторони уклали між собою шлюб, від якого мають двох малолітніх дітей: синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . До 28.09.2022 року позивач та відповідач з обома дітьми разом проживали в квартирі [ADDRESS] . А 28.09.2022 року [PERSON] , залишивши своїх двох малолітніх дітей з батьком, забрала свої речі і виїхала у невідомому напрямку. З телефонних розмов, листування та відео повідомлень з номера абонента [NUMBER] , надісланих відповідачем за допомогою месенджера „Telegram", опублікованих в соціальній мережі „Instagram", вбачається, що [PERSON] веде аморальний розпутний спосіб життя, допускаючи неперебірливі статеві відносини з іншими чоловіками, зловживає алкогольними напоями і вживає наркотичні речовини. З 28.09.2022 року сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, мають окремий бюджет один від одного, шлюб носить формальний характер, тому просять розірвати шлюб між сторонами по справі. Крім того, просять визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком за таких обставин. З дня народження діти проживають разом батьками в квартирі [ADDRESS] . Після припинення шлюбних відносин між сторонами по справі вони залишились проживати разом з батьком. Вказане свідчить про формування у дітей прив`язаності до батька, оточення позивача та його родини є близьким дітям, вони звикли до цього оточення, помешкання, в якому проживають, де знаходяться їх речі, іграшки, влаштований їх побут. В свою чергу відповідач рідко бачиться з дітьми: один або два рази на тиждень і не більше двох годин за зустріч. У дітей відсутній психологічний (емоційний) зв`язок з матір`ю, яка ніде не працювала і не має на це бажання. Середньомісячний дохід позивача складає 20 000 грн., заборгованість за користування житлово-комунальними послугами відсутня позитивно характеризується за місцем проживання, не судимий, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, хоча відповідач постійно провокує сварки, а потім викликає працівників поліції для складання адміністративних протоколів на позивача, які всі судом були закриті за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Саме позивач піклується за здоров`я своїх дітей, забезпечує їх харчуванням, одягом, турбується за їх відпочинок, прогулянки, дозвілля. Відповідач [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову визнали частково, пояснивши, що відповідач згодна на розірвання шлюбу і не заперечує, що він існує формально. Однак вона не згодна щодо визначення місця проживання їх малолітніх дітей з батьком. В серпні 2022 року [PERSON] вимушена покинути родину і переїхати до своїх батьків у зв`язку з систематичними протиправними діями позивача до неї. Крім того, [PERSON] , бажаючи ухилитись від мобілізації, не раз пропонував відповідачу розірвати між ними шлюб і визначити місце проживання дітей разом з батьком, на що вона не погоджувалась. [PERSON] офіційно працевлаштована і всі зароблені нею грошові кошти витрачає на своїх дітей. З жовтня 2022 року позивач вчиняє відносно відповідача психологічне та фізичне насильство. Коли [PERSON] дала зрозуміти [PERSON] що шлюб між ними буде розірваний, то позивач став чинити їй перешкоди у побаченнях з дітьми. 2.12.2022 року коли відповідач прийшла до квартири побачитись зі своїми дітьми, то її свекруха [PERSON] застосувала до неї фізичну силу, а потім почав наносити їй удари і [PERSON] . Дані відомості були внесені до ЄРДР у кримінальному провадженні №12023105020000453 від 3.03.2023 року за ст.125 КК України. 18.01.2023 року в тій же самій квартирі [PERSON] вже сам наносив тілесні ушкодження [PERSON] , що стало підставою для розслідування кримінального провадження №12023105020000203 від 1.02.2023 року за ст.125 КК України. Позивач вказує, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, але це не відповідає дійсності, оскільки вона є зразковою матір`ю, а позивач, маючи доступ до її телефону мав можливість створити будь-яку переписку з ним, скориставшись в подальшому нею для досягнення своєї корисної мети. За таких обставин підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання двох малолітніх дітей сторін з батьком немає. Представник 3-ї особи служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, але у направленому листі до суду просив розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с.141), одночасно надавши висновок органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 27.06.2023 року №101-5323/02 (а.с.142-143). Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, оглянувши відеоматеріал, що містився на флеш-накопичувачі, суд вважає, що вимоги позову необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.3; ч.1, ст.9; ч.1, ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 21.07.2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Дарницькому районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1355 (а.с.19). Від зареєстрованого шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.20-21). У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, з вересня 2022 року вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності в частині вимог позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені і сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу. Таким чином, позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як стверджували сторони по справі, після народження дітей вся родина проживала в квартирі [ADDRESS] , але 28.09.2022 року відповідач залишила вказане місце проживання. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , позивачу по справі, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 3.06.2015 року (а.с.22), що підтвердили сторони по справі та не заперечували їх представники, тому дана обставини не підлягає доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва позивач [PERSON] є зареєстрованим в квартирі [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с.82). За інформацією довідки ТОВ Управлінська компанія „Житло-сервіс" №81 від 8.12.2022 року [PERSON] заборгованості по сплаті за отримані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, теплопостачання щодо квартири [ADDRESS] немає (а.с.23). Згідно побутової характеристики ТОВ Управлінська компанія „Житло-сервіс" від 8.12.2022 року в період проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] скарг від мешканців будинку на [PERSON] не надходило (а.с.24). Як зазначає повідомлення Комунального некомерційного підприємства „Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 Дарницького району м. Києва" [PERSON] укладена декларація з лікарем загальної практики-сімейної медицини КНП „Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 Дарницького району м. Києва" [PERSON] , з приводу лікування порізів вен в період з 27.07.2017 року по 5.12.2022 року [PERSON] не звертався (а.с.25). За змістом витягу з інформаційно-аналітичної системи „Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" позивач [PERSON] на території України станом на 7.12.2022 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.26). З повідомлення Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві від 18.12.2022 року згідно бази „Інформаційний портал Національної поліції України" [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.130; ст.176; ст.177; ст.178; ст.179 КУпАП не притягувався (а.с.27). Як зазначив спеціаліст у актах проведення оцінки рівня безпеки дітей від 13.10.2022 року ознаки домашнього насильства батька до дітей [PERSON] і [PERSON] відсутні, вбачаються ознаки психологічного тиску батьків дітей по відношенню один до одного (а.с.29-35; 36-42). За змістом акту №92 оцінки потреб сім`ї/особи від 27.10.2022 року, складеному Дарницьким районним в м. Києві центром соціальних служб сім`я проживає в двохкімнатній квартирі, в квартирі чисто, охайно, діти мають свою окрему кімнату, яка облаштована всіма необхідними речами для розвитку дітей, зі слів [PERSON] його дружина [PERSON] разом з ними не проживає, дітьми займається він, а дружина інколи приходить до дітей в емоційно нестабільному стані (а.с.43-51). Згідно висновку оцінки потреб сім`ї, додатку №1 до акту №92 оцінки потреб сім`ї/особи від 27.10.2022 року послуг центру соціальних служб [PERSON] не потребує (а.с.52-54). Як вбачається з витягу особового рахунку ПАТ „Монобанк" про рух грошових коштів по картці клієнта [PERSON] за період з 2.01.2022 року по 28.11.2022 року він щомісяця отримує дохід близько 20 000 грн., здійснюючи витрати на потреби сім`ї (а.с.55-56; 57-76). Оглянувши в судовому засіданні USB- флеш-накопичувач, на якому знаходяться аудіо та відео файли (а.с.78), суд встановив, що відповідач [PERSON] розповідає позивачу [PERSON] з ким і коли вона вступала на даний час у статеві відносини, при чому особи чоловічою статі втручаються у розмову і один із них погрожує позивачу після аналогічних погроз відповідачки; слухаючи вказане, позивач просить незнайомих чоловіків вигнати свою дружину з помешкання, де вони знаходяться, щоб [PERSON] йшла додому; при цьому відповідач, не маючи коштів, просить позивача, що якщо він дасть їй грошові кошти, вона закінчить вступати з іншими чоловіками у статеві відносини, вся розмова [PERSON] з чоловіком супроводжується систематичною нецензурною лайкою, також відповідач розказує, що у неї вже немає коштів ні на що і ніхто з знайомих не хоче їй позичати; з відео файлу вбачається як відповідачка, перебуваючи в сімейному помешканні, розмовляє з позивачем, вживаючи нецензурну лайку в присутності дітей, позивач при цьому годує молодшого сина; з іншого файлу вбачається як відповідачка знаходиться в барі/кафе, і вживаючи пиво, просить у позивача коштів. Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно висновку служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 27.06.2023 року №101-5323/02 з метою забезпечення прав та інтересів дітей Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.142-143). Однак, вивчивши зміст даного документу, суд вважає, що його не можна покласти в основу рішення з наступних підстав. На засіданні комісії її члени заслухали тільки батьків дітей. Єдиний документ, який описаний у висновку і на який посилались члени комісії - це акт обстеження умов проживання дітей від 20.02.2023 року, складений безпосередньо службою у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, примірник якого судові не надано. За змістом даного акту, як зазначає висновок, встановлено, що батько дітей ніде не працює, але має дохід для утримання та виховання дітей. Але висновок не містить головної мети його складання: які умови створені в цій квартирі для проживання та розвитку дітей, характеристика та стан квартири, її складові, що є в наявності в квартирі для малолітніх дітей, чи є окрема кімната для них, чим вона наповнена, чи є місця для сну, дозвілля, харчування, наявність іграшок, книг, тощо. Далі міститься опис пояснень батьків на засіданні комісії, які за своїм змістом є протилежними і суперечливими і без будь-яких посилань на документи, які можливо були в наявності у комісії, без будь-якою мотивувальної частини зроблено висновок описаний вище. Таким чином, суд вважає даний висновок безпідставним і необґрунтованим. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Суд не може покласти в основу рішення показання відповідача та її представників про те, що [PERSON] вимушена покинути родину і переїхати до своїх батьків у зв`язку з систематичними протиправними діями позивача до неї, [PERSON] , бажаючи ухилитись від мобілізації, не раз пропонував відповідачу розірвати між ними шлюб і визначити місце проживання дітей разом з батьком, на що вона не погоджувалась, [PERSON] офіційно працевлаштована і всі зароблені нею грошові кошти витрачає на своїх дітей, з жовтня 2022 року позивач вчиняє відносно відповідача психологічне та фізичне насильство, позивач останнім часом став чинити їй перешкоди у побаченнях з дітьми, оскільки відповідачем та її представниками не надано доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України про психологічне та фізичне насильство щодо неї з боку позивача, а наявність кримінальних проваджень, про які вказав представник відповідача [PERSON] , в яких [PERSON] не значиться навіть підозрюваним, не говорячи за вироки, які набрали законної сили, не можуть бути доказами таких протиправних дій, ухиляння останнім від мобілізації, що стало наслідком подачі такого позову, про дату і місце працевлаштування [PERSON] . Крім того, вказані обставини спростовуються описаними вище доказами по справі, які суд покладає в основу рішення. При цьому суд відмовив представнику відповідача [PERSON] у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір`ю та об`єднанні його з первісним позовом, оскільки здійснюючи представництво відповідача з 17.01.2023 року згідно ордеру (а.с.89) і ознайомившись з матеріалами цивільної справи 25.01.2023 року особисто (а.с.88), в підготовче судове засідання 28.02.2023 року ні відповідач [PERSON] , яка отримала поштою ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позову з додатками 24.01.2023 року (а.с.93), а SMS-повідомлення про дату і місце розгляду справи - 11.01.2023 року об 11-35 годин (а.с.96), ні її представник [PERSON] не з`явились, відзив на позовну заяву з можливими додатками та зустрічний позов до суду не направили і з заявами про такі наміри не звертались. І тільки в судовому засіданні 19.04.2023 року після закриття 28.02.2023 року підготовчого засідання (а.с.103-104) представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про прийняття зустрічного позову, датованого 8.03.2023 роком (а.с.115), з порушенням вимог ст.123; 197-200 ЦПК України. Також не надано доказів щодо заперечень позову та його спростуванню предмету та підстав. В ч.1, ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі „М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція вирішення спору на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ні практикою ООН після прийняття Декларації про права дитини, ні судовою практикою ЄСПЛ та не відповідає позиції Ради Європи. Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-ІV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях повинно приділятись першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини узгоджується з нормами Конституції України та Законів України, тому саме її норми зобов`язані враховуватись усіма судами при розглядів спорів, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц, який в розумінні ст.411; 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, зазначених у постановах від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17 про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання своїх дітей, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самих дітей, приходить до висновку, що оскільки батько дітей [PERSON] має на праві власності двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , в якому проживають спільно батько з обома синами, а також має право користування в іншій квартирі [ADDRESS] , має переважно більший щомісячний дохід ніж [PERSON] , яка ніде не працює, чому вона і не заперечувала у судовому засіданні, діти мають всі умови для проживання, виховання та їх утримання, саме батько повністю займається утриманням, лікуванням дітей, створює їм умови їх розвитку, має достатній фінансовий стан та час для утримання дітей, що повністю знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, тому необхідно визначити місце проживання обох дітей з батьком, що буде повністю відповідати правам та інтересам дітей, які мають повне право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому фінансовий та житловий стан відповідача [PERSON] , а також її ставлення до дітей та дітей до неї, не спростовує доводів позовної заяви. Таким чином, суд вважає необхідно задовольнити в повному обсязі. При цьому суд не приймає до уваги положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, де зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, оскільки вимоги національного законодавства: ст.21; 22; 24; 51 Конституції України, ст.141 СК України, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи. При цьому відповідач [PERSON] не позбавлена права у побаченнях та спілкуванні зі своїми дітьми ні в їх кількості, ні в часі, що і гарантував у судовому засіданні батько дітей [PERSON] . Згідно ст.133; 141 ЦПК України при задоволенні позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при зверненні до суду.

Outcome: approved