Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

До Хортицького районного суду міста Запоріжжя надійшла заява Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради, заінтересована особа: Восьма запорізька державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання спадщини відумерлою. В обґрунтування заяви зазначено, що [PERSON] на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.11.2006 належала квартира [ADDRESS] . У подальшому, [INFO] [PERSON] померла. Причина смерті не встановлена через гнильні зміни. Так, за відомостями Управління державної реєстрації ВДРАЦС у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) відносно [PERSON] були виявлені актові записи про шлюб [PERSON] та [PERSON] , про розірвання шлюбу, про народження дітей [PERSON] та [PERSON] та їх смерті, про смерть [PERSON] . Окрім цього, згідно відомостей зі Спадкового реєстру, наданих Восьмою запорізькою державною нотаріальною конторою Південно Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м.Дніпро), за життя [PERSON] заповіти не посвідчувалися, спадкові договори не укладалися, а спадкова справа після її смерті не заводилася. Поряд із цим, за відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР станом на момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресо: [ADDRESS] , інші зареєстровані разом із нею особи відсутні. Враховуючи наявність ознак відумерлої спадщини, з метою встановлення обставин щодо самостійного вжиття Запорізькою міською радою, як уповноваженим органом, заходів представницького характеру, окружною прокуратурою на адресу останньої були направлені відповідні запити, на які Запорізькою міською радою були надані відповіді, що остання не заперечує проти звернення Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя із заявою про визнання спадщини, а саме квартири [ADDRESS] відумерлою. В судовому засіданні прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя Запорізької заявлені вимоги підтримала, просила задовольнити, визнати спадщину відумерлою. В судовому засіданні представник Запорізької міської ради заявлені вимоги підтримала з підстав викладених в заяві, просила заяву задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа, повідомлена своєчасно та належним чином, у судове засідання свого представника не направила, надала заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 06 грудня 1996 року Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради видане свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , яким посвідчено право приватної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . У подальшому, рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14 листопада 2006 року по справі № 2-2428/06 визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності по 1/2 частин квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] , а у цілому на квартиру [ADDRESS] . Державна реєстрація права власності [PERSON] на указану квартиру (реєстраційний номер майна: 18088832) у Реєстрі прав власності на нерухоме майно здійснена 07 березня 2007 року. У подальшому, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 19 травня 2022 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) був складений актовий запис №1009. За інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 28 червня 2022 року №01-17/01975 за адресою: [ADDRESS] з 23 серпня 1974 року була зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Інші зареєстровані особи за даною адресою відсутні. Згідно інформації Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 24 червня 2022 року № 1885/05.2-36 та від 14 липня 2022 року № 2071/05.2-36 за даними Державного реєстру актів цивільного стану були виявлені відносно [PERSON] наступні актові записи: - \~ \~ \~ \~№ 365 про шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений 16 лютого 1961 року Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро); - \~ \~ \~ \~№ 869 про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений 29 листопада 1979 року Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро); - \~ \~ \~ \~№ 95 про народження сина [PERSON] , [INFO] , складений 10 січня 1963 року Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро); - \~ \~ \~ \~№ 2744 про народження дочки [PERSON] , [INFO] , складений 02 жовтня 1961 Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро); - \~ \~ \~ \~№ 6266 про смерть [PERSON] , [INFO] , складений 04 липня 2000 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Дата смерті [INFO] . - \~ \~ \~ \~№ 75 про смерть [PERSON] , [INFO] , складений 18 січня 1962 року Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Дата смерті [INFO] . Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 20 грудня 2022 за №70965017 (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та №70965040 (заповіти/спадкові договори) спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти та спадкові договори не посвідчувались. 02 квітня 2022 року до ЄРДР за № 12022082070000335 були внесені відомості за ч. 1 ст. 115 КК України за фактом смерті [PERSON] . Допитані в межах вказаного кримінального провадження свідки [PERSON] та [PERSON] 02 квітня 2022 року показали, що [PERSON] мешкала сама. Оскільки тривалий час остання не виходила на зв`язок, а з її квартири був чутний трупний запах, то вони викликали поліцію. Згідно висновку експерта № 2051 від 04 серпня 2022 року, складеного КУ «Запорізьке обласне бюро судово медичної експертизи» Запорізької обласної ради, причина смерті [PERSON] не встановлена через виражені гнильні зміни трупа. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно і ч. 1 ст. 1221 ЦК України (в редакції чинній на момент відкриття спадщини) місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом частин першої - третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Статтею 338 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Аналіз зазначених норм матеріального та процесуального права дає підстави дійти висновку, що відумерлою є спадщина, визнана як така на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факт смерті спадкодавця, відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, не прийняття спадкоємцями спадщину чи відмова від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури. У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 643/6125/16 (провадження № 61-1384св21) Верховний Суд зауважив, що особливістю розгляду справи про визнання спадщини відумерлою, яка розглядається в окремому провадженні, як й інших справ окремого провадження, зокрема, є: заявлені вимоги у порядку окремого провадження повинні бути безспірними (відсутній спір про право); справи окремого провадження порушуються за заявою і розглядаються за участю заявника, заінтересованих осіб (відсутність спору про право зумовлює відсутність сторін з протилежними інтересами, відсутність позову); немає інститутів і категорій, властивих позовному провадженню (пред`явлення зустрічного позову, заміна сторін, співучасть, мирова угода, треті особи, звернення до третейського суду тощо); справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Заявник у справі про визнання спадщини відумерлою - особа, в інтересах якої в суді порушується справа про підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваного права на спадщину, необхідних для реалізації нею майнових прав, без судового підтвердження яких вона позбавлена можливості здійснити ці права. Отже, набуття права власності на відумерлу спадщину територіальною громадою можна розглядати як правовий засіб, що слугує досягненню визначеності у відносинах власності на засадах справедливості. Судом встановлено, що спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , до складу якої входить квартира [ADDRESS] , ніхто не прийняв, а час, що сплив з моменту відкриття спадщини, перевищує один рік. Таким чином, оскільки за інформаційними довідками зі Спадкового реєстру спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, від її імені заповіти та спадкові договори не посвідчувалися, враховуючи інформацію відділу державної реєстрації актів цивільного стану та Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, беручи до уваги, що установлений ч.2 ст. 1277 ЦК України річний строк з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] сплинув, то наявні підстави для визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ст. 121\~Конституції України,\~ ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 131-1 Конституції України\~в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський Суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27). Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява N42454/02, п.35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави". Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 N1604(2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п.3 ч. 1\~ст. 131-1 Конституції України\~щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч.2\~ст. 129 Конституції України). Положення п. 3 ч. 1\~ст. 131-1 Конституції України\~відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є\~Закон України "Про прокуратуру". Відповідно до ч.3\~ст. 23 цього Закону\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України\~(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значуу постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N 806/1000/17). Водночас п. 3 ч. 1\~ст. 131-1 Конституції\~передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Аналіз ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. Перший "виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Статтею 140 Конституції України\~передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~(далі по тексту - Закон) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах\~Конституції\~і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. У статті 6 Закону зазначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно з ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені\~Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Частиною 5 ст. 16 Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 1 ст. 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Отже, у правовідносинах, що виникли, згідно з вимогами\~ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Запорізька міська рада, є органом, що представляє територіальну громаду м. Запоріжжя та здійснює від її імені повноваження щодо розпорядження майном комунальної власності. Судом встановлено, що Запорізька міська рада про факт наявності квартири, що має ознаки відумерлої спадщини, була проінформована листом Дніпровської окружної прокуратура м. Запоріжжя від 22.03.2023 № 53-96-1925вих23. 03.04.2023 Департамент правового забезпечення Запорізької міської ради листом за №02-07/1119 повідомив, що станом на 03.04.2023 Запорізька міська рада не зверталась до суду з приводу визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною. Проти вжиття органами прокуратури заходів судово-претензійного характеру в інтересах територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради не заперечує. 24.04.2023 Дніпровська окружна прокуратура міста Запоріжжя листом за № 53-96-2834вих23 повторно звернулась до Запорізької міської ради щодо виявлених порушень законодавства та вжиття відповідних заходів. Департаментом правового забезпечення Запорізької міської ради 02.05.2023 за № 02-07/1458 була надана відповідь, згідно якої Запорізька міська рада не заперечує проти звернення окружної прокуратури із заявою про визнання спадщини відумерлою. Верховний Суд у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначив, що факт не звернення до суду відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування з позовною заявою, яка б відповідала вимогам процесуального законодавства та відповідно мала змогу захистити інтереси Українського народу, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість звернення Прокурора в інтересах держави в особі Запорізької міської ради з даною заявою та наявність у Прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно\~із ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно\~ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 5\~ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог, через що заява про визнання спадщини відумерлою підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved