Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачку [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також відповідачку [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.1988 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2022 року належить житловий будинок, розташований за вказаною вище адресою. У даному будинку зареєстрований він ( [PERSON] ), дружина [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] та онук [PERSON] . Окрім нього та його родини, в належному йому будинку також зареєстровані дві колишні співмешканки його сина - відповідачки по справі [PERSON] та [PERSON] разом із своїми малолітніми дітьми. Згоду на реєстрацію відповідачок з дітьми він давав на прохання свого сина [PERSON] , щоб ті мали змогу отримувати соціальну допомогу на дітей. Відповідачка [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , проживала в будинку допоки у 2011 році не розірвала стосунки з його сином, а відповідачка [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , взагалі ніколи не проживали в будинку. Наразі відповідачка [PERSON] з сином проживають в [ADDRESS] . Посилаючись на те, що відповідачі є для нього сторонніми людьми, відповідачка [PERSON] з дитиною не проживає у належному йому будинку більш ніж десять років, а відповідачка [PERSON] з дитиною взагалі ніколи в ньому не проживала, участі в утриманні будинку вони не приймають, комунальні платежі не сплачують, тим самим чинять йому, як власнику, перешкоди у користуванні майном, а тому він просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим будинком. Позивач в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що на задоволенні позовних вимог наполягає, просить справу розглянути у його відсутність та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідачів. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про день слухання справи належним чином, але судові повістки повернулись на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою», відзив на позов не подали, а тому суд, приймаючи до уваги заяву позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про день слухання справи належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - начальник Служби у справах дітей Яськівської сільської ради Ягніченко О.В. в судове засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій вказала, що позовну заяву про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підтримує, а рішення покладає на розсуд суду. Приймаючи до уваги заяву позивача та представника Служби у справах дітей Яськівської сільської ради, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] належить житловий будинок під [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим секретарем виконавчого комітету Троїцької сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області 22.06.1988 року, зареєстрованим в реєстрі за №85, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №310967607 від 27.09.2022 року та довідкою Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області №05-13-06/635 від 15.09.2022 року (а.с.8, 9, 10). Із довідки Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області про склад сім`ї №560/05-13-06 від 25.08.2022 року вбачається, що у зазначеному будинку, згідно з погосподарською книгою, зареєстровані та проживають 9 осіб. До складу сім`ї [PERSON] входять: [PERSON] - дружина; [PERSON] - син; [PERSON] - донька; [PERSON] - онук; [PERSON] - колишня співмешканка сина; [PERSON] - син [PERSON] ; [PERSON] - співмешканка сина; [PERSON] - син [PERSON] (а.с.11). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] , складеного 26.08.2022 року депутатами Яськівської сільської ради [PERSON] та [PERSON] в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] (невістка), [INFO] , [PERSON] (онук) [INFO] , [PERSON] (співмешканка сина) [INFO] , [PERSON] (онук), [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживають. Під час обстеження на території будинку не було виявлено ні цих мешканців, ні ознак їх перебування, а саме: взуття, носильних речей, окремого ліжко-місця (а.с.12). Відповідачка [PERSON] , [INFO] , проживає, але не зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області №05-13-06/596 від 05.09.2022 року (а.с.13). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ч. 1 ст. 319 вказаного Кодексу встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку, належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України). За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON] з їх малолітніми дітьми не є членами однієї родини, договорів найму на проживання у спірному житловому приміщенні між ними не укладалося, а тому суд дійшов висновку про те, що [PERSON] з сином [PERSON] та [PERSON] з сином [PERSON] , залишаючись зареєстрованими у житловому будинку, власником якого є позивач, є сторонніми для нього особами, які перешкоджають йому належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права, як власника, а тому вони мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Тобто, право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користуванням житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми. Згідно з ч. 1 ст. 163 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Залишаючи за малолітніми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи їх матерів такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням, суд допустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами ч. 3 ст. 29 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом чч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, представник органу опіки та піклування, всупереч вимогам зазначеної статті, подав до суду заяву, а не висновок, в якій зазначив, зокрема, про те, що позовну заяву підтримує. Приймаючи до уваги той факт, що відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, а також інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , який не досяг 14 років, за місцем реєстрації у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2011 року, в свою чергу, відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, а також інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , який не досяг 14 років, за місцем реєстрації у житловому будинку за вказаною адресою взагалі ніколи не проживали, а тому суд, з урахуванням вищевказаних обставин та встановлених судом фактів, погоджується з позицією органу опіки та піклування та приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вищезазначеним житловим будинком. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, так як вони ґрунтуються на законі та не суперечать фактичним обставинам по справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача в рівних частинах підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору, у розмірі 1984,80 грн.

Outcome: approved