Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неконституційним рішенням Верховної Ради України. Так, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що Верховною Радою України 28.12.2014 р. прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VІІІ, яким, зокрема, було внесено зміни до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 зазначені законодавчі зміни були визнанні Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Позивач зазначає, що у період дії вказаної вище норми Закону (з січня 2015 по липень 2021 р.), він отримував державну пенсію по інвалідності, у значно меншому розмірі, ніж міг б отримувати відповідно до положень цієї норми до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VІІІ. Як стверджує позивач, вказаними законодавчими змінам, які були визнані неконституційними, йому завдано майнової шкоди у розмірі недоотриманої державної пенсії у сумі 507 913 грн. 58 коп. за період з 01 січня 2015 року по червень 2021. Відтак, позивач просить суд стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому неконституційним рішенням Верховної Ради України у сумі 507 913 грн. 58 коп. 21.02.2022 ухвалою суду відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 22.07.2022 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з позивачем та не задавало шкоди своїми діями. Таким чином, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовної заяви. 24.11.2022 представником Верховної Ради України були подані пояснення в яких заначено, що рішенням Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 було визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII. Так, п. 2 резолютивної частини Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 визначено, що ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII, яка визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто згадана вище норма Закону втрачає чинність з 07.07.2021 р. З позовної заяви вбачається, що спірним періодом, протягом якого, за твердженням позивача, йому було завдано майнової шкоди в розмірі недоотриманої пенсії, є 01.01.2015 - 30.06.2021 р. Разом з тим, Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 не поширює свою дію на правовідносини, які виникли до дати втрати чинності нормативно-правого акту, визнаного неконституційним, тобто до 07.07.2021 р. включно. Таким чином, Конституційний Суд України визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12. 2014 р. № 76-VIII на майбутнє і фактично визнав її чинність до 07.07.2021 р. Пунктом 4 резолютивної частини Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 передбачено, що громадяни України, на яких поширюється дія ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч. 3 ст. 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII. Проте, вищезазначене Рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б визначали порядок виконання пункту 4 щодо відшкодування такої шкоди громадянам України. Представник Верховної Ради України вказує, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої актами (діями), які визнані неконституційними, має здійснюватися виключно в порядку, встановленому законом. Водночас, окремий закон, який би визначав порядок відшкодування такої шкоди та врегульовував би питання відповідальності держави перед громадянами України, відсутній. Крім того, у главі 82 ЦК України, яка містить положення про відшкодування шкоди, відсутні норми, яким б встановлювалась відповідальність держави у разі визнання актів неконституційними. Таким чином, наведене дає підстави стверджувати, що положення ст. 1173 ЦК України підлягають до застосування у випадку визнання судом незаконного рішення (дії, бездіяльності) органу державної влади, а не визнання Конституційним Судом України таких рішень такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню рішення незаконним. Визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом України рішення про його неконституційність або з дати втрати чинності нормативно-правого акту, визнаного неконституційним, якщо це передбачено у самому рішенні. Отже, зважаючи на викладене, представник третьої особи вказує, що позивач не надав належних доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свою вимогу, зокрема позивач не надав судове рішення про визнання судом незаконного рішення, дії чи бездіяльності відповідача, а тому це дає підстави стверджувати про відсутність у даній справі всіх необхідних елементів складу правопорушення, які є підставою для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування матеріальної шкоди. Окрім цього, представник звернула увагу, що Верховною Радою України, з дотриманням вимог і строків, встановлених п. 3 резолютивної частини Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021, на законодавчому рівні визначений новий розмір пенсії по інвалідності осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. З врахуванням зазначеного, представник Верховної Ради України просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 16.08.2023 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. 16.08.2023 ухвалою суду було закінчено підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Верховної Ради України в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, підтримала позицію зазначену у письмових поясненнях. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Так, у статтях 55 та 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Нормами ст.1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Відповідно до ст.1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У свою чергу, шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки». Так, стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, збитки - це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, і стаття 22 ЦК України практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманого підвищення до пенсії. Разом з цим суд зазначає, що такі виплати не можна вважати збитками у розумінні ст.22 ЦК України. Так, вбачається, що Рішенням Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 було визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічні положення щодо строку втрати чинності актом (його окремими положеннями) встановлені ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 р. № 2136-VIII. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Також Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 р. № 8-зп визначив, що ч. 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю. Отже, за змістом ст. 152 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення або з дати втрати чинності нормативно-правого акту, визнаного неконституційним, якщо це передбачено у самому рішенні. Так, п. 2 резолютивної частини Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 визначено, що ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII, яка визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто згадана вище норма Закону втрачає чинність з 07.07.2021 р. Відтак, з позицією представника третьої особи, що період, за який нараховує позивач шкоду, є спірним, належним чином необґрунтованим. Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 не поширює свою дію на правовідносини, які виникли до дати втрати чинності нормативно-правого акту, визнаного неконституційним, тобто до 07.07.2021 р. включно. Таким чином, Конституційний Суд України визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12. 2014 р. № 76-VIII на майбутнє і фактично визнав її чинність до 07.07.2021 р. Пунктом 4 резолютивної частини Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 передбачено, що громадяни України, на яких поширюється дія ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч. 3 ст. 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII. Проте, вищезазначене Рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б визначали порядок виконання пункту 4 щодо відшкодування такої шкоди громадянам України. Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Положення цієї статті прямо відсилають на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватись в іншому, аніж у встановленому законом порядку. Варто вказати, що Конституційний Суд України, зокрема, Суд вказав: «У Рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що "відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування" (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини). На підставі викладеного та з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія ст. 54 Закону № 796-XII, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII".» (підпункт 3.2. пункту 3 мотивувальної частини Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021). Також, суд погоджується з доводами представника третьої особи, щодо того, що умови деліктної відповідальності органів публічної влади, їх посадових та службових осіб мають певні особливості, зокрема для настання відповідальності щодо відшкодування шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України необхідно, що б незаконність рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади (органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування) була доведена в порядку адміністративного судочинства. Саме положення ст. 19 КАС України поширюють юрисдикцію адміністративних судів на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 згаданої статті). Як визначено положеннями ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції. Стаття 150 Конституції України та ст. 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» відносять до повноважень Конституційного Суду України вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України та правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також офіційне тлумачення Конституції України. Разом з тим, ст. 8 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлює межі повноважень Конституційного Суду України, який не розглядає питання щодо відповідності законам України актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, актів інших органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування, крім випадків, передбачених п. 28 ч. 1 ст. 85 та ч. 2 ст. 137 Конституції України. Частиною 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII була визнана Рішенням Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 р. № 1-р(ІІ)/2021 саме такою, що не відповідає Конституції України, тобто є неконституційною. Конституційний Суд України не визнавав та не міг визнати такі положення нормативно-правового акту незаконними, оскільки це суперечило б положенням Конституції України та Закону України «Про Конституційний Суд України», якими чітко визначені межі повноважень єдиного органу конституційної юрисдикції в Україні. Таким чином, наведене дає підстави стверджувати, що положення ст. 1173 ЦК України підлягають до застосування у випадку визнання судом незаконного рішення (дії, бездіяльності) органу державної влади, а не визнання Конституційним Судом України таких рішень такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню рішення незаконним. Визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом України рішення про його неконституційність або з дати втрати чинності нормативно-правого акту, визнаного неконституційним, якщо це передбачено у самому рішенні. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідно до ч.2 ст.2, ч.1 ст.170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої закон Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. При цьому держава бере участь у справ як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Статтею 170 ЦК України визначено органи, через які діє держава у цивільних відносинах, а саме Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. ЦК України передбачає два способи безпосередньої участі держави, інших публічно-правових утворень у цивільних правовідносинах: а) через органи державної влади та місцевого самоврядування (статті 170 - 171 ЦК України); б) через представників держави, інших публічно-правових утворень (статті 172 - 173 ЦК України). Держава набуває для себе цивільні права та створює цивільні обов`язки, тобто реалізує свою дієздатність, через свої органи (органи державної влади), що діють в межах їхньої компетенції, встановленої законом про статус цих органів (ч.1 ст.170 ЦК), оскільки поза їх діяльності вона діяти не може, незалежно від того, йдеться про цивільно-правові чи інші, наприклад, державно-правові відносини. Відповідно до ч.2 ст.2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. У відповідності з ч.2 ст.176 цього ж Кодексу юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Відтак, держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна. За змістом ст.152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підстав доказів, поданих учасниками справи. Позивач звернувся з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, яка є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов`язаннями держави. Про порушення своїх прав чи законних інтересів саме Державною казначейською службою України позивач не вказує. У відповідності з приписами ст.25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до п.1 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами. За приписам п.35 вказаного Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Таким чином, виходячи з положень зазначених вище нормативних актів, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на виконання рішення суду, що набрало законної сили. Тобто, коли вже є рішення суду, яким встановлено зобов`язання держави щодо виплати коштів особі та визначена сума таких коштів, у конкретному, передбаченому приписами нормативно-правових актів випадку. Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача з Державної казначейської служби України,шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутні. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відтак, позов не підлягає задоволенню

Outcome: dismissed