Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

В жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить, з урахуванням зміни предмету позову, визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділити із спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що між ним та [PERSON] 08.08.2018 року у Подільському районному у м.Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві було зареєстровано шлюб, актовий запис № 618, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . В травні 2020 року відповідач несподівано зібрала свої речі та переїхала від ньго разом з сином до м.Полтава, до своєї матері, спроби примиритись та дійти до порозуміння, закінчувались невдало, ніхто не хотів йти на будь які компроміси. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 09.11.2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. За час спільного сімейного проживання сторони придбали нерухоме майно, яке складається з двох квартир: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Враховуючи, що однокімнатна квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності, вважає, що його належним способом захисту інтересів буде: визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділення із спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним та ( [PERSON] ) [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2021 року визначеного головуючого суддю Кириленко Т.В. (т. 1 а.с. 24-25). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с.28-29). 18.01.2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана виключно за рахунок її особистих грошових коштів, які вона отримала внаслідок продажу власної квартири у [ADDRESS] за договором купівлі продажу від 08.08.2019 року та особисті кошти, які були отримані до укладення шлюбу, квартира придбавалась виключно з метою отримання прибутку від здачі її в оренду. Квартира [ADDRESS] набута та зареєстрована за нею на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2019 року. Згідно положень п. 2.1 вартість квартири становить - 637 500,00 грн, що еквівалентно 25 000 доларів США згідно комерційного курсу на день укладення договору, які продавці отримали від покупця в повному обсязі до укладення та підписання договору. Так, відповідно до положень п. 2 договору купівлі-продажу квартири у м. Полтаві від 08.08.2019 року вона отримала від покупця грошові кошти у розмірі 592 200, 00 грн. Окрім отриманих коштів, вона мала збереження з продажу земельної ділянки із кадастровим номером 5324081900:00:019:0076 у розмірі 16 440,00 грн, а також фінансові збереження від здачі квартири в м.Полтава у розмірі 66 000,00 грн. Вона у серпні 2020 року вжила заходів щодо реєстрації як ФОП, одним із видів діяльності якої було визначення "надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна", а місцем знаходження такого суб`єкту господарюваннябуло визначено " [ADDRESS] ", що також свідчить про мету придбання даної квартири (т. 1 а.с. 39-50). 18.01.2022 року представник ( [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання майна особистою власністю. Свої вимоги зустрічного позову мотивували тим, що квартира [ADDRESS] набута та зареєстрована за нею на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2019 року та є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу при розлученні, оскільки була придбана виключно за рахунок її особистих грошових коштів, які вона отримала внаслідок продажу власної квартири у [ADDRESS] за договором купівлі продажу від 08.08.2019 року та особисті кошти, які були отримані до укладення шлюбу. Просить визнати її особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на свою користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 84 000,00 грн та судового збору у розмірі 6 375,00 грн (т. 1 а.с. 132-141). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 03.02.2022 року розстрочено сплату [PERSON] судового збору, прийнято зустрічну позовну заяву та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с. 202-203). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 03.02.2022 року витребувано інформацію про джерело та суму нарахованих та/або отриманих доходів [PERSON] за період з 01.01.2018 року по 01.01.2020 року (т. 1 а.с. 204-205). 02.09.2022 року до суду від представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшли письмові пояснення до зустрічного позову та відзиву на позовну заяву, в яких просить у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовити, задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою праватною власністю. 05.09.2022 року від представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову, в якій просить визнати квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділити із спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . [PERSON] працював за кордоном та за період 2018-2019 отримав заробітну плату у розмірі 27 909,67 Євро, що підтверджується наданими довідками про дохід (т. 1 а.с. 236-241). 22.09.2023 року до суду від представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовити, задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю (а.с. 2-12). 29.09.2022 року ухвалою Святошинського районного суду м.Києва закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 44-45). 10.11.2022 року до суду від представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшла відповідь на відзив на заяву про зміну предмету позову, в якій просить задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю залишити без задоволення (а.с. 63-66). Розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2023 року № 97 призначено повторний автоматизований розподіл справи (т. 2 а.с. 109). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2023 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (т. 2 а.с. 110-111). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 16.06.2023 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (т. 2, а.с. 112). В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти подружжя, відповідачем не підтверджено наявність у неї коштів на придбання квартири, а також наявність будь яких заощаджень. Натомість факт витрачання спільних коштів подружжя для купівлі спірної квартири підтверджуєються положеннями договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме спірної квартири. [PERSON] працював за кордоном та за період 2018-2019 отримав заробітну плату у розмірі 27 909,67 Євро. У задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення первісного позову з мотивів, викладених у відзиві. Зазначав, що [PERSON] доведено, що вона придбала спірну квартиру за особисті грошові кошти, що спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на вказану квартиру. [PERSON] не мав змоги та не брав фінансової участі у придбанні спірної квартири. Просив задовольнити зустрічний позов. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В судовому засіданні встановлено, що 08.08.2018 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис № 618 (а.с. 12). Від шлюбу [INFO] у сторін народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.07.2020 року (а.с. 13). Під час перебування в шлюбі, 13.08.2019 року, сторонами була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки по 1/2 (т. 1 а.с.16-17). 19.08.2019 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-15). 21.06.2022 року [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] " (т. 1 а.с.245) Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі [PERSON] набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.п.2.1 п.2 вказаного договору вартість квартири становить 637 500,00 грн (а.с.56). Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірну квартиру придбано [PERSON] за власні кошти, останньою не надано. Згідно договору купівлі-продажу від 08.08.2019 року [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі- продажу. Пунктом 2 договору визначено, що продаж зазначної квартири провадиться за домовленістю сторін за 592 200,00 грн (т. 1 а.с. 63-66). 02.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0.1000га за адресою: Полтавська область, Ковалівська сільська рада, кадастровий номер 5324081900:00:019:0076, Згідно п.3 догвору відчуження зазначеної земельної ділянки відбулося за 16 440,00 грн (т. 1 а.с.70-71). Відповідно до договору оренди від 01.08.2018 року [PERSON] передала в оренду на один рік [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.73-75). На виконання умов вказаного договору, згідно журналу платежів, [PERSON] було сплачено [PERSON] за період серпень 2018 - липень 2019 року 72 000.00 грн (т.1 а.с.76). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За вказаних положень, у розрізі спірних правовідносин, встановивши, що на момент набуття спірної квартири [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] ; презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована; докази, надані [PERSON] , не підтверджують придбання нею спірного нерухомого майна за особисті кошти, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів спрямування зазначених коштів на придбання саме квартири [ADDRESS] ; враховуючи, що сторонами у серпні 2019 року була придбана ще одна квартира за адресою: [ADDRESS] частина якої належить [PERSON] , суд прийшов до висновку, що спірна квартира була набута у період шлюбу, джерелом її набуття були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, у інтересах сім`ї, відтак є спільним сумісним майном подружжя. Таким чином, з урахуванням встановлених під час судового розгляду обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя з огляду на його обґрунтованість і доведеність та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири особистою власністю через безпідставність, за відсутності доказів на підтвердження зворотнього. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] не заявлені вимоги про стягнення з [PERSON] на його користь судових витрат. Враховуючи наведене та

Outcome: approved