Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Представник позивача адвокат Петрик Віталій Васильович, що діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, часті та ділової репутації, інформацію, розповсюджену [PERSON] ; визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, часті та ділової репутації, інформацію, розповсюджену [PERSON] та стягнути з [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 150\~000,00 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] (далі - відповідач-1) поширила недостовірну інформацію в групах соціальної мережі Facebook («Фейсбук»), зокрема « [PERSON] » - https://www.facebook.com/groups/black.list.uzh/, «ЗАКАРПАТЦІ» - https://www.facebook.com/groups/Munkac/, «Наш Ужгород» https://www.facebook.com/groups/2108187312830184/ щодо особистих якостей позивача та ставленні його до гуманітарної допомоги. За темпоральним проміжком часу [PERSON] (далі - відповідач-2) спочатку записав відео та сфотографував транспортний засіб д.н.з. [NUMBER] , а згодом відповідач-1 поширила їх у вищезазначені групи соціальної мережі Facebook («Фейсбук»). Зокрема, відповідач-1 поширила у вищезазначені групи соціальної мережі Facebook («Фейсбук») публікацію ідентичного змісту «В той час, коли дехто потребує елементарної гуманітарної допомоги, хтось на цьому наживається!!!». До даних публікацій прикріплені відеозапис (на якому відповідач-2 каже: «гуманітрна допомога у нас їде на Українську 35, подивіться Українська 35 гуманітарочка їде, дивіться гуманітарочка куда їде, оо оо, гуманітарочка куда..їде, оо гуманітарочка вже не туда їде, да?») та фотографію (на якій зображений грузовий транспортний засіб, д.н.з. [NUMBER] , з допомогою якого позивач возив гуманітарну допомогу). Однак, вважає, що вищезазначена інформація містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі. Тобто, ці висловлювання в адрес позивача не є обґрунтованими та не є підтверджені фактичними даними, що свідчить про їх невідповідність дійсності. Позивач, везучи гуманітарну допомогу заїхав до себе додому, адже його жінка також (додатково) підготувала коробки з непотрібними вже для них речами, щоб передати на потреби інших людей. Саме тому, вони разом із позивачем і складали їх у вантажний транспортний засіб, а відповідач-2 навмисно використав це для розповсюдження недостовірної інформації (можливо у зв`язку з неприязним ставленням до позивача). Вказує, що ця публікація набула значного розголосу через поширення та активного образливого коментування іншими користувачами на адресу позивача. Так, публікація в групі соціальної мережі Facebook («Фейсбук») «Наш Ужгород» на дату подання позовної заяви містить 45 вподобань, 33 коментаря та 145 поширень, « [PERSON] список жителів УЖГОРОД» - 441 вподобання, 105 коментарів та 1900 поширень, «ЗАКАРПАТЦІ» - 209 вподобань, 63 коментаря та 214 поширень, не говорячи вже про кількість переглядів, яку ці три публікації охопили за весь період часу з моменту донесення неправдивої інформації до широкого кола осіб. Слід також зазначити, що неправдива інформація активно розповсюджується відповідачем-1 і в коментарях до вищевказаних публікацій, зокрема: «це не та людина, що на даному відео. На відео [PERSON] », а до коментаря користувача соціальної мережі Facebook («Фейсбук») Ларочка Стець «Радванка рулить, водій навірно є власник будинку де розгружали допомогу», відповідач-1 написала, що «так і є». Відповідач-2 також не залишився осторонь і активно публікував коментарі образливого та неправдивого змісту: «Скотини, стид і позор, треба відкрити гуманітарний центр в них вдома!!!», «чекаємо як відреагує фірма на якій цей х.. працює, і поліція звісно», «ви не оправдуйте цих тварин, зараз так не робиться, а вони крадії, їм треба руки відрубати», «мені здається, гуманітарну допомогу повинні отримувати ТІ люди які її потребують, та вона має їхати у регіони України які її потребують. На відео видно що її частина їде зовсім не туди та я впевнений що вони її не потребують», «я також, але він краде вантаж , це важливо», «треба зробити центр гуманітарної допомоги у них в дворі, будете з фірми своєї возити». На думку позивача, розголошення таких відомостей ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію. Це зумовлено тим, що по-перше, у вищезазначених публікаціях і коментарях відповідач-1 та відповідач-2 розголошують недостовірні відомості про позивача та своїми діями активно порушують конституційну норму «не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей». По-друге, це свідчить про небажання відповідача-1 та відповідача-2 досягти правди та справедливості, передбаченими Законом та нормами моралі методами. По-третє, Facebook - це американська корпорація конгломерату соціальних мереж, а 1) не орган, що здійснює правосудця, 2) не орган державної влади, що займається охороною громадського порядку і боротьбою з правопорушеннями, 3) не система державних органів управління та не органи громадського самоврядування, які створюються в Україні для управління та контролю за діяльністю по наданню гуманітарної допомоги. Наголошує на тому, що абсолютно всі дії та слова на адресу позивача вчинялись з корисливих та особистих мотивів, не мали жодного логічного підґрунтя, як і ознак того, що позивач дійсно належним чином не виконує свої функціональні обов`язки по доставці гуманітарної допомоги. Перевіркою методів перевозок гуманітарної допомоги займаються відповідні органи, які мають відповідну компетенцію. Тобто, до обов`язків відповідача-1 та відповідача-2 як громадян України, які турбуються за належне виконання обов`язків по доставці гуманітарної допомоги входить написання скарги відповідним посадовим особам, однак аж ніяк не розповсюдження недостовірної інформації, що, по суті, не допоможе розібратись у справедливості, а навпаки безпідставно вішає ярлик «крадія гуманітарної допомоги» чи «мародера» на позивача. Паралельно, однак не першочергово, відповідач-1 та відповідач-2 написали заяву про вчинення кримінального правопорушення, за якою 18.04.2022 було внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 201-2 КК України за фактом можливого вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення позивачем. Того ж дня, 18.04.2022 року Слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітаном поліції Крайнюк М.В. було проведено огляд місця події та складено протокол, яким зафіксовано та в графі «Під час огляду виявлено» записано «гуманітарну допомогу не виявлено». У зв`язку з цим, вважаємо, що факт того, що позивач не наживається на гуманітарній допомозі чітко зафіксований у процесуальному документі під час проведення досудового розслідування. Це тільки підтверджує те, що поширена відповідачем-1 та відповідачем-2 інформація у формі фактичних тверджень, не відповідає дійсності та викладена неправдиво, тобто містить відомості про події, яких не існувало взагалі, що є негативним по відношенню до Позивача, змушує пояснювати родичам, друзям та знайомим, сусідам, державним органам та громадськості, що Позивач не причетний до жодних протиправних дій, про які заявляють відповідач-1 та відповідач-2, а тому такі вказані дії щодо поширення такої завідомо неправдивої та негативної інформації про Позивача, порушує особисті немайнові права позивача і перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зазначає, що поширення відповідачем-1 та відповідачем-2 інформації щодо позивача до отримання результатів перевірки цієї інформації компетентним органом у спосіб, який мав місце у даній справі, - шляхом оприлюднення публікацій в мережі Інтернет через соціальну мережу Facebook («Фейсбук») та доведення такої інформації до відома невизначеного кола осіб з власними коментарями про протиправну діяльність позивача, що у контексті та разом з фото та відео мають обвинувальний нахил і сприймається, як звинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення або вчинення інших протиправних дій - не може вважатися оціночними судженнями на підставі статті 30 Закону України «Про інформацію». Таку інформацію можливо перевірити на предмет її відповідності дійсності (здійснити перевірку істинності фактів І спростувати). Як було зазначено вище, органами, до компетенції яких чинним законодавством України віднесена перевірка з будь-яких джерел обставин, що містять відомості про наявність ознак кримінальних правопорушень, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України, встановлено, що станом на дату подання позовної заяви позивачу повідомлення про підозру не оголошувалось, проведено огляд за його місцем проживання на підставі його добровільної згоди, яким гуманітарну допомогу не виявлено. Додає, що інформація, поширювана щодо позивача відповідачем-1 та відповідачем-2, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил та норм поведінки, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та є такою, що, на переконання позивача, порушує його немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача-1 та відповідача-2. Крім цього, поширена відповідачем-1 інформація створила у читачів чіткі переконання у протиправності дій Позивача та причетності до незаконної діяльності, зокрема, участі у крадіжці гуманітарної допомоги. Вищевказані публікації у соціальній мережі Facebook («Фейсбук») викликають негативне, недовірливе ставлення до Позивача фізичних та юридичних осіб, створює відносно Позивача негативні судження у громадськості. Так, серед коментарів інших фізичних осіб - користувачів соціальної мережі Facebook («Фейсбук») можна зустріти такі: «потім перепродують суки», «паскуда», «треба на..й ту машину ЗАПАЛИТИ. Сука щоб знав. Там наші хлопці життя віддають щоб воно тут дихало спокійно жило, а воно сука труси, носки і фени ворує. МОРОДЕР СРАНИЙ», «нежереться сука...», «розкрити коробку прив`язати их до стулок и годувати той гуманітаркою поки ригати не почнуть!! Тварюки!!!!», «Мразюки», «До стовба їх,і кримінальну справу завести», «Если найдете вьібейте ему передние зуби чтоб он не мог кушать и пусть поет песню Шурьі холодная луна»)).», «це мародерство судити таких треба» та інші (в силу великої кількості подібних коментарів не вважаємо за необхідне вказувати всі). Наголошує, що не всі громадяни України сліпо вірять у правдивість та достовірність інформації, що була поширена відповідачем-1. Так, під вищевказаними публікаціями є коментарі користувачів соціальної мережі Facebook («Фейсбук») наступного змісту: « [PERSON] , це чудово, що ж [PERSON] , які намагаються моніторити розподіл гуманітарної допомоги, щоб все йшло в правил не русло. З іншого боку цей шофер і ця організація, що надає транспорт, з початку війни допомагає з перевезенням гуманітарної допомоги і всіма іншими необхідними ресурсами. Те, що висвітлено в пості, це банальне непорозуміння без якісного висвітлення ситуації і весь вантаж, який був у машині було доставлено на склад, звідти буде розподілено за потребами.», « [PERSON] , в цій конкретній ситуації на хто нічого собі не взяв і не вкрав. [PERSON] допомога була доставлена на склад, звідки вона потім за запитами розподіляється далі, водій та фірма, яка надала автомобіль, постійно допомагають. Ми співпрацюємо вже тривалий час і вони нас дуже підтримують, що ж стосується ситуації, то люди простт не розібрались на місці і навіть не дали можливість пояснити що відбувається, а почали піднімати гвалт», «Стосовно висвітленої у пості ситуації, на жаль, сталась прикра помилка та непорозуміння. Шофер, який перевозив гуманітарну допомогу, та організація, яка надає машину, постійно допомагають з перевезеннями та іншою фінансовою та організаційною підтримкою надання гуманітарної допомоги». Протиправними діями відповідача-1 та відповідача-2 було спричинено значної шкоди моральному здоров`ю та трудовій діяльності позивача. З моменту публікації недостовірної інформації позивач намагався відновити порушені права, життя його було перенасичене негативними емоціями, психологічними переживаннями через публікації та їх широкий розголос, а також через вимушене звільнення з роботи, а саме з ТОВ «ТермоТранс», де позивач і виконував трудові обов`язки по перевозці та доставці гуманітарної допомоги. Крім того, позивач був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя, адже витрачав час на підготовку заяв по суті справи та інших заяв, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту своїх порушених прав та відновлення ділової репутації. На підставі наведеного, враховуючи обставини справи, доводи викладені в обґрунтування розміру заподіяної шкоди, з урахуванням страждань, вимушених змін у житті позивача та порушення нормального способу життя, вимушеному звільненні з роботи, позивач вважає, що розмір завданої відповідачем-1 та відповідачем-2 моральної шкоди становить 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. Ухвалою суду від 17.01.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строку для усунення недоліків. 27.01.2023 вказані недоліки було усунуто. Ухвалою суду від 30.01.2023 було відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 19.06.2023 було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті, клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано від Ужгородського\~районного управління\~поліції Головного\~управління Національної\~поліції у Закарпатській області постанову слідчого про закриття кримінального провадження №12022071030000438, відомості про яке внесено до ЄРДР від 18.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.\~3 ст. 201-2 КК України. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися своєчасно і належним чином. Поважність причин неявки суду не повідомили. У встановлений судом строк відзив не подали. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що особа з ім`ям « [PERSON] » поширила інформацію в групах соціальної мережі [INFO] (« [INFO] »), зокрема, « [INFO] » - [INFO] » - https://www.facebook.com/groups/Munkac/, «Наш Ужгород» https://www.facebook.com/groups/2108187312830184/ наступного змісту ««В той час, коли дехто потребує елементарної гуманітарної допомоги, хтось на цьому наживається!!!». До вказаних дописів було відеозапис, згідно якого особа зазначає: «гуманітрна допомога у нас їде на Українську 35, подивіться Українська 35 гуманітарочка їде, дивіться гуманітарочка куда їде, оо оо, гуманітарочка куда їде, оо гуманітарочка вже не туда їде, да?», а також фотографію із зображенням вантажного транспортного засобу марки «IVECO» д.н.з. [NUMBER] . На думку позивача, ця публікація набула значного розголосу через поширення та активного образливого коментування іншими користувачами на адресу позивача. Так, публікація в групі соціальної мережі Facebook («Фейсбук») «Наш Ужгород» на дату подання позовної заяви містить 45 вподобань, 33 коментаря та 145 поширень, « [PERSON] список жителів УЖГОРОД» - 441 вподобання, 105 коментарів та 1900 поширень, «ЗАКАРПАТЦІ» - 209 вподобань, 63 коментаря та 214 поширень Саме зазначену вище інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, у зв`язку з чим звернувся до суду за їх судовим захистом. Перевіряючи доводи позивача щодо цього, суд керується наступними нормами права. Згідно зі статтями\~3,\~32 Конституції України\~людина, її честь та гідність визнаються найвищими соціальними цінностями і кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України\~фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пленум Верховного Суду України у пункті 15\~постанови від\~27\~лютого 2009\~року №1\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідачем у справі\~про захист честі, гідності чи\~ділової репутації\~є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена автором з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При цьому, з вищевказаних публікацій встановлено, що особа з ім`ям « [PERSON] » висловлювала твердження про те, що позивач «наживається на гуманітарній допомозі» Цей вислів, на думку стороннього спостерігача, формують у його думках уявлення про вчинення відповідних кримінальних правопорушень в діях особи, щодо якої вони висловлені. Відображення зазначеного можна спостерігати в коментарях до вказаних дописів у соціальній мережі «Фейсбук». Відповідно до\~статті 62 Конституції України\~особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень\~Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана\~Верховною Радою України, цього Кодексу\~та інших законів України (частина перша\~статті 1 Кримінального процесуального кодексу України\~(далі -\~КПК України)). У пункті 10 частини першої\~статті 3 КПК України\~зазначено, що кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Пунктами 19, 25 частини першої\~статті 3 КПК України\~визначено учасників кримінального провадження, якими з боку захисту є: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники. Частиною першою\~статті 42 КПК України\~визначено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому\~статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Статтею 25 КПК України\~передбачено, що в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування. За приписами частин другої, третьої\~статті 214 КПК України\~досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У разі наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення такій особі обов`язково здійснюється повідомлення про підозру (пункт 3 частини 1\~статті 276 КПК України). Аналізуючи наведені норми закону, можна дійти висновку, що стверджувати вчинення будь-яких кримінально-караних діянь особою можливо лише в разі, коли вона перебуває у статусі підозрюваного чи обвинуваченого (підсудного). Висловлювання щодо причетності особи, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, до вчинення будь-якого злочину, свідчить про порушення особистих немайнових прав цієї особи. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. До матеріалів справи додано протокол огляду місця події від 18.04.2023, який проводився слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області Крайнюком\~М.В. за адресою: м.\~Ужгород, вул.\~Антонівська, 22, згідно якого встановлено, що за вказаною адресою в ході огляду речей, ззовні схожих на гуманітарну допомогу, не виявлено. Крім того, з відповіді на запит адвоката Петрика\~В.В. заступника начальника слідчого відділу Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області Василя Стойки встановлено, що станом на 06.06.2022 проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №12022071030000438, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України за фактом можливого вчинення [PERSON] вказаного правопорушення, однак останньому повідомлення про підозру не оголошувалось, проведено огляд за його місцем проживання на підставі добровільної згоди, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває з метою встановлення всіх обставин. На виконання ухвали суду від 19.06.2023 слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області Крайнюком\~М.В. було надано постанову про закриття кримінального провадження №12022071030000438, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Відповідно до вищевказаної постанови підставою внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань слугував рапорт оперуповноваженого ВКП Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції Марини Ткаченко, про те, що 15 квітня 2022 року надійшло повідомлення зі служби «102» за зверненням громадянина [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] , сусід заявника розвантажує з автомобіля гуманітарну допомогу у себе вдома. Крім того, в 18.04.2022 в межах даного кримінального провадження допитано в якості свідка [PERSON] , який пояснив, що 15.04.2022 близько 09:00 годин став свідком як його сусід [PERSON] разом зі своєю дружиною біля власного будинку розвантажували вантажний автомобіль, на лобовому склі якого розміщений червоний хрест та написано «гуманітарна допомога», з коробками в кількості 6-8 одиниць різного розміру. Оскільки свідок вважав, що в їх діях можуть бути ознаки кримінального правопорушення, прийняв рішення зафіксувати це на власний телефон та повідомити правоохоронні органи. Також з постанови випливає, що проведеним слідчим оглядом відеозапису (тривалість 25 секунд), яке поширене у соціальній мережі «Фейсбук», зафіксовано факт поміщення однією особою жіночої статі та однією особою чоловічої статі коробок до автомобіля марки «Івеко», д.р.н. « [NUMBER] ». Під час поміщення, особа, яка фільмує, чоловічим голосом звертається до вказаних осіб: «О, гуманітарочка куди їде?». Після чого, у відповідь останні йому нічого не повідомляють, відеозапис припиняється. Також підсумовано, в ході досудового розслідування факту продажу або укладання інших правочинів щодо розпорядження гуманітарною допомогою з метою одержання прибутку не встановлено. Тобто в діях особи відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 201-2 КК України. Судом встановлено, що повідомлення про підозру у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень стосовно [PERSON] складено не було і, відповідно, про підозру йому повідомлено не було. Тобто позивач на час поширення оспорюваної інформації не перебував у якому-небудь процесуальному статусі в жодному кримінальному провадженні, що підтверджується наданими доказами та не спростовано відповідачами під час розгляду справи. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частинами першою та другою\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, відповідно до\~ст. 277 ЦК України\~предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров`я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria» підкреслив, що свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. У цьому ж рішенні, Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. При цьому Європейський суд з прав людини вказує, що різниця між оціночними судженнями і фактичними твердженнями може бути розпливчастою, і розмежування повинно проводитись з урахуванням певного ступеня фактичних доказів. Отже, суд приходить до висновку, що будь-яких доказів щодо достовірності поширеної інформації в соціальній мережі «Фейсбук» групах « [INFO] » - https://www.facebook.com/groups/black.list.uzh/, «ЗАКАРПАТЦІ» - https://www.facebook.com/groups/Munkac/, «Наш Ужгород» https://www.facebook.com/groups/2108187312830184/ надано не було. Тобто, зазначена вище інформація безумовно принижує честь і гідність особи та її ділову репутацію, а отже, порушує особисті немайнові права. На переконання суду вказані твердження, які є недостовірними, не відповідають межам допустимої критики, не можуть бути засобом захисту фундаментальних конституційно-конвенційних прав широкого кола осіб. При цьому, суд бере до уваги, що подані докази, в цілому, містять негативну та недостовірну інформацію, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію. Тому, суд знаходить вказані підстави для визнання обставин в цілому такими, що містять недостовірну інформацію, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Вирішуючи питання про задоволення позову суд виходить з наступного. У статті 1 Закону України\~«Про авторське\~право і\~суміжні права» передбачено, що веб-сайт - це сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - це складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. У статті 1\~Закону України «Про телекомунікації»\~зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 N 327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про авторське і суміжні права», власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Соціальна Інтернет мережа «Фейсбук» - є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, Інтернет мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. При цьому, надані позивачем та його представником докази поширеної інформації в соціальній мережі «Фейсбук» не доводять факт її поширення саме відповідачами, оскільки з наданих суду доказів неможливо встановити, що саме відповідач-2 є автором відеозаписів, викладених у мережі, та, що саме відповідач-1 поширювала дописи в групах « [PERSON] » - https://www.facebook.com/groups/black.list.uzh/, «ЗАКАРПАТЦІ» - https://www.facebook.com/groups/Munkac/, «Наш Ужгород» https://www.facebook.com/groups/2108187312830184/. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами поширення недостовірної інформації в соціальній мережі «Фейсбук» саме відповідачами [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Так як у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору слід покласти на позивача відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. З огляду на викладене, на підставі ст. ст. 15, 16, 201,277,297,299 ЦК України,

Outcome: dismissed