Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» (далі відповідач) з позовом про стягнення 168961,30 грн заборгованості, з яких: 141600,00 грн основного боргу, 22042,57 грн інфляційні втрати та 5318,73 грн 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за додатковою угодою від 16.11.2021 року до договору № 91526-А/2 купівлі-продажу деривативу від 05.12.2019 року в частині повернення грошових коштів позивачу протягом 180 календарних днів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 17.10.2023 року позивачем через канцелярію Києво-Святошинського районного суду Київської області подано заяву про розгляд справи без участі позивача. Дана заява задоволена судом. Відповідач у судове засідання 17.10.2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав. Згідно ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити із таких підстав. Судом встановлено, що 05.12.2019 року з метою придбання квартири, [PERSON] уклала договір купівлі-продажу деривативу № 91526-А/2 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН». На виконання вказаного договору позивачем було сплачено 141600,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій. Відповідно до п. 2 цієї Угоди сторони дійшли до згоди зарахувати кошти в сумі 141600,00 грн, без ПДВ, сплачені покупцем за договором купівлі-продажу деривативу № 60308-А/2 від 20.07.2018 року в рахунок оплати за договором купівлі-продажу деривативу № 91526-А/2 від 05.12.2019 року. 16.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу деривативу № 91526-А/2 від 05.12.2019 року, за умовами якого сторони дійшли згоди розірвати договір купівлі-продажу деривативу від 05.12.2019 року та про повернення коштів покупцю. Термін повернення грошових коштів 180 календарних днів 16.05.2022 року. Станом на 16.08.2023 року відповідачем прострочено повернення коштів за додатковою угодою на 457 днів. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 536 ЦПК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до\~ст.\~530\~ЦК України\~якщо у\~зобов`язанні\~встановлений строк\~(термін)\~його виконання,\~то воно\~підлягає виконанню\~у цей\~строк (термін). Суд встановив, що відповідач в порушення додаткової угоди від 16.11.2021 року до договору № 91526-А/2 купівлі-продажу деривативу від 05.12.2019 року грошові кошти позивачу у розмірі 141600,00 грн не повернув, що підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовано відповідачем. Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про стягнення 141600,00 грн основного боргу підтверджується наявними матеріалами справи, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню судом. Також позивач просить стягнути з відповідача 22042,57 грн інфляційних втрат та 5318,73 грн 3 % річних за період з 17.05.2022 року по 16.08.2023 року. Згідно зі ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Період нарахування\~інфляційних втрат\~визначено позивачем\~за період\~з 17.05.2022\~року по\~16.08.2023\~року та перевірено судом й становить 22042,57 грн. Відсоткова ставка 3% річних визначено позивачем за період з 17.05.2022 року по 16.08.2023 року перевірено судом й становить 5318,73 грн. Таким чином, з огляду на зазначене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» про стягнення заборгованості\~за договором\~купівлі-продажу\~деривативу підлягають задоволенню. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved