Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

28.06.2023 року позивач [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Харкова з позовною заявою до АТ «Перший український міжнародний банк», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якому просить суд визнати виконавчий напис №1552 від 05.05.2021 таким, що не підлягає виконанню, стягнути з АТ «Перший український міжнародний банк» на користь позивача витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги у розмірі 7000 грн. та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбулося без дотримання вимог законодавства України, яке регулюють порядок вчинення виконавчих написів на документах, сума грошових коштів розрахована неправильно, що свідчать про не безспірність заборгованості, крім того, договір позики не є нотаріально посвідченим. Ухвалою суду від 04.07.2023 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито справу в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 03.08.2023. Витребувано з Київського міського державного нотаріального архіву нотаріальну справу щодо виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грисюк О.В. №1552 від 05.05.2021 року, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренком А.І. відкрито виконавче провадження. Ухвалою суду від 04.07.2023 на час розгляду\~цивільної справи зупинено стягнення за виконавчим написом нотаріуса\~№1552 від 05.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 62\~579,83 гривень\~по виконавчому провадженню №65704600. Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. у визначений в ухвалі суду від 04.07.2023 року строк\~засвідчені копії виконавчого напису №1552 від 05.05.2021 року, про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 62\~579,83 гривень\~ та всі документи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, суду не надав, рекомендовані листи від суду не отримує. Наказом Міністерства юстиції України від 01.11.2021 № 3897/5 відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату (далі Комісія) від 25.10.2021 № 4 та на підставі підпунктів «е», «з» та «і» пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про нотаріат» (далі Закон), а саме у зв`язку з неодноразовим порушенням нотаріусом законодавства при вчиненні нотаріальних дій, які встановлені рішеннями судів, що завдало шкоди фізичним та юридичним особам, та набранням законної сили рішеннями судів про порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні нею нотаріальних дій та неодноразовим порушенням нотаріусом правил професійної етики, затверджених Міністерством юстиції України, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 07.11.2005 за № 6014 на ім`я [PERSON] , анульовано. Відповідно до інформації, наданої Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) (далі міжрегіональне управління), згідно з пунктом 2 частини першої статті 30, статті 301 Закону на підставі вищезазначеного наказу Міністерства юстиції України наказом міжрегіонального управління від 02.11.2021 №1633/6 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Грисюк О.В. припинена з 02.11.2021.Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбулося без дотримання вимог законодавства України, яке регулюють порядок вчинення виконавчих написів на документах, сума грошових коштів розрахована неправильно, що свідчать про не безспірність заборгованості, крім того, договір позики не є нотаріально посвідченим. Ухвалою суду від 26.09.2023 підготовче провадження у цивільній справі за\~позовом [PERSON] до АТ «ПУМБ», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню закрито,\~справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Карпухін Д.Ю. не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені завчасно, належним чином, надали суду заяву про\~підтримання позовних вимог, просили їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (а.с.78, 84-85). Представник відповідача АТ «ПУМБ» - Киричук Г.М., яка діє на підставі довіреності від 14.10.2022, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно, належним чином, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, визнала позовні вимоги [PERSON] в частині визнання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Просила суд стягнути з АТ «ПУМБ» 50% від суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову (а.с.66-69). Треті особи - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно, належним чином, своїм правом на подання заперечень проти позову не скористалися, про причини своєї неявки суд не сповістили. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності учасників справи. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного. 05.05.2021 АТ «ПУМБ» звернувся до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. з заявою про вчинення виконавчого напису, надавши кредитний договір № 1001561226301 від 25.02.2020. Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В 05.05.2021 вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №1552\~\~про стягнення з [PERSON] , яка є боржником за Кредитним договором №1001561226301 від 25.02.2020, укладеним між нею та ПАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ПУМБ», заборгованості в сумі 62\~079,83 грн., з урахуванням простроченої заборгованості за сумою кредиту 5\~993,37 грн., простроченої заборгованості за комісією 14\~160,51 грн., простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом 2,17 грн., строкової заборгованості за сумою кредиту 40\~227 грн., строкової заборгованості за комісією 1\~696,50 грн., строкової заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом 0,28 грн., а також витрати, пов`язані з вчиненням нотаріального напису - 500 грн., загальна сума складає 62\~579,83 грн. (а.с. 29). Постановою приватного виконавця\~\~Виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. від 07.06.2021 відкрито виконавче провадження № 65704600 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса № 1552 від 05.05.2021 (а.с.21-23). Постановою приватного виконавця\~\~Виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. від 27.08.2021 накладено арешт на кошти боржника (а.с.24-27). За правилами статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей\~\~87, 88 Закону в такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до п. 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі №754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 05.05.2021, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Кредитний договір №1001561226301 від 25.02.2020, укладений між [PERSON] та ПАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ПУМБ, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису. Крім того, для одержання виконавчого напису відповідачем АТ «ПУМБ надана довідка, яка іменується випискою з особового рахунку [PERSON] за кредитним договором №1001561226301 від 25.02.2020, яка не відповідає Положенню про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.06.03 р. №254, не містить суму операцій (за дебетом або кредитом відповідно), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку, тобто рух коштів по платежам, що вчинялись позивачем на погашення заборгованості за кредитом, не відображає розміру зарахувань на тіло кредиту, процентів, інших обов`язкових платежів, якщо такі передбачені, нарахування пені, залишку простроченої заборгованості по кожній позиції. Таким чином не зрозуміло, яким чином відповідач здійснював нарахування по процентам і як виникла сума заборгованості за прострочені відсотки, а відповідно розмір заборгованості не є безспірним. Отже, при здійсненні виконавчого напису приватний\~нотаріус був позбавлений можливості перевірити достовірність наданих даних, не скористався правом витребувати інформацію у стягувача, як це передбачено підпунктом 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку. Водночас правомірність вирішення цього спору не залежить від встановлення конкретного розміру заборгованості. Оскільки нарахування штрафних санкцій є неправомірними та саме по собі впливає на розмір заборгованості, то спростовує твердження банку про її безспірність, що, в свою чергу, є основною передумовою для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідних висновків в аналогічних справах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 761/37905/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 759/3873/17, від 11 вересня\~\~2019 року у справі № 461/280/17. Отже, оскільки стягнута з [PERSON] за виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В 05.05.2021 заборгованість за кредитним договором не є безспірною, також є підстави для визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн., суд зазначає наступне. Як передбачено\~ст.15 ЦПК України\~- учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 26 ЗУ від 05.07.2012 року за № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч. 4\~ст. 62 ЦПК України\~повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до\~Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, та становлять одну із складових судових витрат ч.1\~ст.133 ЦПК України. Відповідно до ч. 5\~ст. 135 ЦПК України\~сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст.\~137, ч. 7 ст.\~139\~та ч. 3 ст.\~141\~цього\~Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом\~ст. 137 ЦПК України\~(1) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (2) За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. (3) Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (4) Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (5) У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (6) Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 3\~ст. 141 ЦПК\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8\~ст.\~141\~ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року за № 23-рп/2009\~передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного встановлено, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, або розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме не надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року № 760/34441/19 та від 07.04.2021 року № 545/3748/17. Оскільки матеріали справи не містять доказів: належного акту приймання-передачі наданих послуг адвоката (не зазначена дата приймання-передачі таких послуг,) платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, копію ордеру, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Суду надано договір № 15062301 від 15.06.2023, укладений між позивачем та Центром правової допомоги про надання юридичних послуг та акт приймання-передачі наданих послуг № 15062301, але без зазначення дати приймання-передачі таких послуг, без зазначення виконавця таких послуг (а.с.34-35). Суд вважає вказані докази неналежними та недопустимими, у зв`язку з чим правові підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відсутні. Крім того, до суду всі заяви надходили від іншого адвоката Карпухіна Д.Ю., який уклав з [PERSON] договір про надання правової допомоги № 10072315 від 03.08.2023 (а.с.78-80, 84-85). Саме тому у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7000 необхідно відмовити та роз`яснити, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про винесення додаткового рішення, за умови надання належних доказів, які підтверджують сплату витрат на правничу допомогу. Вимогами частини першої ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем [PERSON] при подання позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. згідно квитанції про сплату № 9309-9363-9364-7700 від 27.06.2023 та 536,80 грн. згідно квитанції про сплату № 9309-9363-4031-0504 від 27.06.2023 (а.с.1,3). Так як позов визнано відповідачем АТ «ПУМБ» до початку розгляду справи по суті, то суд приходить до висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову до суду. В силу\~вимог ст.141\~ЦПК України\~понесені позивачем\~судові витрати,\~пов`язані\~зі зверненням\~до суду,\~підлягають стягненню\~з відповідача\~у розмірі\~50%,\~а саме:\~понесені позивачем по оплаті судового збору за забезпечення позову у розмірі 268,40 грн. (а.с.3), та судового збору за подання позовної заяви в сумі 536,80 грн. (а.с.1), а всього у розмірі 805,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial