Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

У серпні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 51\~387,82 грн. та понесених судових витрат, а саме сплаченого судового збору в сумі 2481,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідач звернувся до банку про надання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 26.01.2012, яка разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складають договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно вказаного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому був збільшений до 42\~000 грн.. Позивач наполягає, що сторони дійшли згоди, що в разі, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які встановлюються за домовленістю. Через неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань станом на 14.06.2022р. утворилась заборгованість у розмірі 51\~387,82 грн, яка складається із наступного: 41\~221,53 грн - заборгованості за кредитом та 10\~166,29 грн - заборгованість за відсотками. Посилаючись на порушення відповідачем грошових зобов`язань, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути наведену заборгованість з відповідача, а також понесені судові витрати. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18.8.2022р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник відповідача, адвокат Дрига Л.В. скерувала до суду відзив на позовну заяву у якому проти задоволення позову заперечувала повністю вказуючи при цьому, що позивач достовірно знає про те, що у відповідача була викрадена банківська карта та із неї незаконно зняті кошти. Відповідач одразу після того, як виявив, що банківська карта зникла звернувся до банку із вимогою її блокування, а представники банку рекомендували йому звернутися до поліції з заявою про викрадення, зняття коштів. В ході проведення досудового розслідування було встановлено особу, яка викрала банківську картку та зняла кошти, а 28.10.2021р. судом ухвалено вирок, що фактично підтверджує, що [PERSON] не користувався кредитними коштами, його воля на зняття кредитних коштів відсутня. При зверненні до центрального офісу АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу повідомлено про суму коштів, якими він особисто користувався та представниками позивача запропоновано погасити особистий борг, а тому він вніс на погашення свого боргу 2200 грн., однак банк в подальшому безпідставно нарахував йому суму боргу та проценти за користування коштами, які він фактично не отримував. Таким чином представник відповідача наполягала, що з рахунку відповідача кошти були зняті в наслідок вчинення кримінального правопорушення, що стверджується вироком суду, а тому обов`язок останнього в їх поверненні відсутній. Представник позивача, 16.11.2022р. скерував до суду відповідь на відзив, у якому вказував на правомірність укладення кредитного договору, відповідність його змісту вимогам чинного законодавства, належне доведення умов кредитного договору відповідачу та взяття останнім на себе відповідних зобов`язань щодо належного використання кредитних коштів, їх повернення у строки та на умовах визначених договором. Щодо доводів представника відповідача зазначив, що користувач платіжної системи, після виявлення факту втрати платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити про це банк. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Однак про втрату картки відповідач не заявляв, грошові кошти знімалися за допомогою банкомату, відповідно особа (або ж сам відповідач) яка знімала кошти мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код властивий даній карті, що вказує про неналежний захист даних з боку відповідача та відсутність порушень умов договору з боку позивача. Також представник відповідача вказував про необачну поведінку відповідача з кредитною карткою, а саме несвоєчасне повідомлення про її втрату. У судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник позивача\~АТ КБ «ПриватБанк»\~разом з позовом подав заяву, згідно якої просить розглянути справу за його відсутності та не заперечує проти постановлення по справі заочного рішення. Представник відповідача скерувала до суду заяву, в якій розгляд справи просила проводити за її відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги не визнала з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 26.01.2012 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір б/н у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», згідно з умовами якої позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на термін дії кредитної картки. Сторонами вказана обставина не заперечується та стверджується копією вказаної анкети-заяви, довідкою про видачу кредитних карток та довідкою про зміни умов кредитування, збільшення/зменшення кредитного ліміту. Відповідно до положень пп. 1.1.2.10, 1.1.2.11, 1.1.5.29 і Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» в редакції від 06.03.2010,\~клієнт зобов`язаний застосовувати заходи до запобігання втрати картки, ПІН або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання; інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІН, або отримання звістки про їх незаконне використання; клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією. До моменту постановки картки до стоп-листа платіжної системи. Рух грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив розрахунком заборгованості за договором № б/н від 26.01.2012, а також випискою з особового рахунку за період з 26.01.2012 по 15.06.2022. З виписки з особового рахунку [PERSON] вбачається, що 04.02.2020 його кредитний ліміт було збільшено до 42 000,00 грн.. Представник відповідача наполягає на тому, що кредитні кошти в сумі 41 221,53 грн відповідачем отримано не було та будь-яким іншим особам не перераховувались. Кредитна карта разом із ПІН була викрадена, а грошовими коштами, які були на карткових рахунках, відкритих в банку, без відома та погодження із відповідачем, незаконно, заволодів [PERSON] .. Про вказану обставину відповідач у встановленому порядку повідомив позивача як тільки йому стало відомо про викрадення картки, зателефонувавши на гарячу лінію позивача. При цьому [PERSON] зазначає, що жодних смс-повідомлень, про проведені транзакції за картковим рахунком він не отримував; будь-які відомості, які дозволяли б зняти кошти з її рахунку (ПІН, номер телефону, тощо) третім особам не повідомляв. За правилами статей\~526,\~530,\~610 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України). Частиною першою\~статті 1054 ЦК України\~визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини першої\~статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 628 ЦК України\~встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі\~статтею 638 цього ж Кодексу, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом\~статті 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підписана відповідачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості та довідки про зміну кредитного ліміту і видані відповідачу кредитні картки є належними і допустимими доказами на підтвердження наявності між сторонами кредитних правовідносин. За змістом\~статті 6 ЦПК України\~суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частин п`ятої-сьомої\~статті 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач на підтвердження своїх доводів надав суду докази, що стосуються укладення кредитного договору, його умов, виготовлення та видачу відповідної кредитної картки відповідачу, підтвердження користування останнім нею та розрахунки заборгованості. Відповідач же вказував на відсутність у нього волі на зняття вказаної позивачем суми коштів з кредитної карти, які були зняті незаконно, з порушенням його прав в наслідок вчинення кримінального правопорушення. На підтвердження своїх доводів відповідач надав до суду вирок від 28.10.2021р. у справі №695/2286/21 із змісту якого вбачається, що [PERSON] 30.05.2021 та 31.05.2021р., шляхом використання платіжної (банківської) кредитної картки «ПриватБанк», яка зареєстрована за [PERSON] , знаючи пін-код до неї, отримав доступ до валютних операцій з грошовими коштами, що знаходились на банківському рахунку [PERSON] , та здійснив операції, викравши грошові кошти, які належать потерпілому [PERSON] .. Суд враховує, що вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, що продиктовано ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Вказаним вироком суду встановлено, що кошти [PERSON] 30.05.2021 та 31.05.2021р. незаконно знімав [PERSON] та саме за вказаний період, як вбачається із розрахунку позивача, виникла основна сума заборгованості відповідача перед позивачем. Також суд зауважує, що в ході розслідування кримінального провадження було доведено, що [PERSON] здійснив незаконні фінансові операції з банківською картою [PERSON] на загальну суму 37 814,01 грн. За розрахунками позивача заборгованість за тілом кредиту становить 41 221,53 грн., отже різниця становить 3407,52 грн (41 221,53 37 814,01 = 3407,52). Однак нарахування такої суми боргу по кредиту за період інший ніж 30.05.2021 та 31.05.2021р. з розрахунку позивача не вбачається, а вказаним вище вироком суду доведено, що у вказані дні кредитною картою незаконно користувався [PERSON] .. У подальшому позивач, за повідомленням відповідача мав заблокувати відповідну кредитну карту, оскільки сам відповідач звертався із таким проханням до позивача, що останнім не заперечується. За розрахунками позивача, станом на 29.05.2021р. (до дня використання [PERSON] кредитної карти) відповідач мав заборгованість у сумі 1988,92грн., яка 10.06.2021р. була погашена відповідачем, який сплатив 2200 грн, що відображено у розрахунку самого позивача. Однак позивачем в подальшому вказана сума коштів була списана для погашення процентів за користування кредитом, тобто тих коштів, які фактично були викрадені [PERSON] .. У подальшому нарахування процентів у розмірі 10 166,29 грн здійснювалося на тіло кредиту виходячи із суми 41 221,53 грн, яка встановлена станом на 01.07.2021р.. У постанові від 06.09.2023р. у справі №686/30030/21 Верховний Суд дійшов висновку, що суди не врахували, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Суди не звернули уваги на те, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк), не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Суди не звернули уваги, що матеріали справи не містять Умов і правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, тому їх не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №\~176/1445/22\~та інших. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від\~03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що:\~«сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». Наведені правові позиції Верховного Суду визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що кошти у вказаний період були зняті за допомогою банкомату, а тому відповідна особа, або ж сам відповідач, які знімали кошти мали в наявності платіжну картку і знали ПІН-код властивий даній картці, що свідчить, що відповідач міг порушити Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями міг сприяти незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати проведення платіжних операцій, про що вказано у відповіді на відзив, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що відповідач втрачав та/або сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначений вище вирок суду спростовує твердження позивача та встановлює відсутність волі відповідача на зняття вказаних коштів. Окрім зазначеного суд також враховує, що за повідомленням позивача, яке надано на виконання ухвали суду від 13.03.2023р. про витребування доказів, 30.05.2021 та 31.05.2021р. до системи Приват24 запити з телефону, який є фінансовим телефоном [PERSON] не надходили, повідомлення в Приват24 чи СМС про транзакції 30.05.2021 та 31.05.2021р. відсутні. Також позивачем підтверджено, що [PERSON] звертався до Call-центру банку з питанням блокування кредитної карти та незаконного її використання. Банком до суду надано звукозапис телефонних розмов, однак прослухавши їх судом встановлено, що вони містять лише запис розмови [PERSON] , однак що саме повідомляють йому представники банку невідомо. Із аналізу вказаного суд приходить до висновку, що банком 30.05.2021 та 31.05.2021р. не повідомлявся відповідач про зняття коштів ні за допомогою системи Приват24 ні за допомогою СМС повідомлень, отже позивачем не доведено, що відповідач знав про використання (викрадення) його кредитної карти та тривалий час не звертався до банку із вимогою її блокування. Як вбачається із норм, на які посилається сам позивач, клієнт після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. Разом із тим позивачем жодними доказами не доведено, що відповідач виявив втрату кредитної карти чи ПІН коду значно раніше, ніж коли фактично звернувся до банку і такі необачні дії відповідача призвели до незаконного зняття коштів, тим більше, що сам позивач ніяким чином не забезпечив відповідача інформацією про проведення фінансових операцій із його кредитною картою. Судом встановлено факт звернення відповідача до банку та до правоохоронних органів, вироком суду встановлено факт незаконного зняття коштів з кредитного рахунку відповідача та визнано винною особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування. Суд також бере до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою, та виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах. Суд, урахувавши зазначені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, виходить з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції. Нарахування процентів має похідний характер та здійснювалося на тіло кредиту, який, як встановлено вище [PERSON] не отримувався. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічний висновок зроблений і в постанові Верховного Суду від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 51 387,82 грн. є безпідставними та в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed