Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

Позивач 07.02.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Анна Сергіївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сімонова Ольга Юріївна та просить: - визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Хома Анни Сергіївни від 15.07.2016 №30483503 з відкриттям розділу про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.07.2016. укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Хома Анною Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за №896; - визнати протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Хома Анни Сергіївни від 20.07.2016 №30554754 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11.10.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сімоновою Ольгою Юріївною та зареєстрований у реєстрі №3330; - визнати протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сімонової Ольги Юріївни від 17.10.2016 №31878961 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для припинення такого права та закриття відповідного розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; - зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права користування територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради нежилим підвальним приміщенням, загальною площею 162,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , шляхом звільнення нежитлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.04.2005 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 162,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , яким посвідчено, що вказаний об`єкт належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Разом з цим, заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12.05.2008 у справі №2-2651/08 задоволено зустрічний позову [PERSON] до Одеської міської ради та визнано за [PERSON] право власносі на нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . На підставі договорів купівлі-продажу право власності на нежитлове приміщення перейшло до [PERSON] . Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 06.11.2019 скасовано вищевказане заочне рішення від 12.05.2008, тобто скасовано підставу набуття права власності [PERSON] . Тому, всі записи про право власності та договори підлягають скасуванню, адже майно вибуло з комунальної власності поза волею власника. Тотожність приміщень, на думку позивача, підтверджує лист КП «БТІ» Одеської міської ради від 16.03.2021 в якому вказано схематичний плат нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] . Справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями надійшла у провадження судді Шенцевої О.П. Ухвалою від 10.02.2023 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 10.02.2023задоволено заяву Одеської міської ради про забезпечення позову, накладено арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 166,05 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та заборонено здійснювати дії пов`язані з державною реєстрацію прав щодо такого приміщення. Ухвалою від 13.02.2023 суддею Шенцевою О.П. заявлено самовідвід. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа 20.02.2023 була передана судді Бондарю В.Я. Ухвалою від 20.02.2023 справа прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 21.03.2023. До суду 14.03.2023 надійшов відзив представника [PERSON] [PERSON] , згідно якого просять відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12.07.2017 у справі №522/8499/17 за позовом Департаменту комунальної власності ОМР до [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння приміщення за адресою: [ADDRESS] було відмовлено у задоволенні позову. Таке рішення залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25.04.2019 та постановою Верховного суду від 30.10.2019. Так само відмолено у позові при розгляді справи №522/10132/21. Відповідач придбав приміщення загальною площею 166,05 кв.м., в той час як Одеська міська рада стверджує, що є власником приміщення, загальною площею 162,9 кв.м. Будівля [ADDRESS] займає весь квартал і всі приміщення ідентифікуються по площі, доказів того, що такі приміщення є тотожними відсутні. У листі на який посилається позивач площа приміщення взагалі вказана 166,1 кв.м. Вказує, що позивачем обрано не належний спосіб захисту, адже належним способом є витребування майна. Крім того, відповідач є добросовісним набувачем майна. Більше того, позивачем пропущено строк позовної давності, адже навіть якщо позивач не знав про рішення 2008 року, то точно знав в 2017 році, коли подали перший позов до відповідача. У підготовчому засіданні 21.03.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника [PERSON] [PERSON] у зв`язку з відсутністю доказів сповіщення інших учасників справи, розгляд справи було відкладено на 25.04.2023. У підготовчому засіданні 25.04.2023 було долучено до справи відзив адвоката Іскра С.Л. та задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, а саме матеріалів реєстраційної справи щодо об`єкту нерухомого майна нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . З метою отримання витребуваних доказів оголошено перерву до 08.06.2023. У підготовчому засіданні 08.06.2023 проведеному за участі представника [PERSON] [PERSON] було закрито підготовче засідання, долучено витребувані докази до справи та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.07.2023. У зв`язку з перебуванням головуючого судді в колегії по кримінальній справі №522/14713/19 судове засідання 12.07.2023 не відбулося, наступне засідання призначено на 23.08.2023. У судовому засіданні 23.08.2023 проведеному за участі представника [PERSON] [PERSON] , у зв`язку з першою неявкою позивача, розгляд справи було відкладено на 17.10.2023. У судове засідання 17.10.2023 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сімонова О.Ю. звернулася до суду 10.10.2023 з листом про розгляд справи за її відсутності. Представник [PERSON] [PERSON] звернулася до суду 17.10.2023 з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи. [PERSON] отримала судову повістку 10.07.2023, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.136). В електронному вигляді [PERSON] отримала судову повістку 21.03.2023. Таким чином, відповідач [PERSON] мала достатньо часу для подання процесуальних заяв до суду, однак не скористалася цим правом. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони. З огляду на вищевикладене, зважаючи на процесуальну поведінку відповідача, заява її представника [PERSON] про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення виготовлене 26 жовтня 2023 року. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.07.2004 прийнято рішення «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м.Одеса», згідно якого комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» доручено провести технічну інвентаризації об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, зокрема підвального приміщення, що розташоване заадресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.35-38). Згідно зі свідоцтвом про право власності від 19 квітня 2005 року серії ЯЯЯ № 069712 Одеська міська рада оформила за територіальною громадою м. Одеси право власності на нежитлове приміщення загальною площею\~162,9\~кв.м,\~що розташоване\~по [ADDRESS] (т.1 а.с.39). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2008 року у справі № 2-2651/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] , до Одеської міської ради про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності, за [PERSON] було визнано право власності на нежитлове приміщення літери А, загальною площею 166,05 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.10-12). 15 липня 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома А.С. прийняла рішення №30483503 про державну реєстрацію права приватної власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] т.2 а.с.22). [PERSON] та [PERSON] 20 липня 2016 року уклали договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила нежитлове приміщення, розташоване у будинку під номером вісімнадцятим по [ADDRESS] , загальною площею, 166,05 кв.м. Договір зареєстрований в реєстрі за номером 896 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. (т.1 а.с.68-69). На підставі вищевказаного договору приватний нотаріус ОМНО Хома А.С. 20.07.2016 прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30554754 (а.с.70). 11 жовтня 2016 року [PERSON] продала [PERSON] нежитлове приміщення, розташоване у будинку під номером вісімнадцятим по [ADDRESS] , загальною площею, 166,05 кв.м. Договір купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі за №3330 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. (т.1 а.с.71-72). 17 жовтня 2016 року приватним нотаріусом ОМНО Сімоною О.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №31878961 (т.1 а.с.73). Постановою Верховного суду від 30 жовтня 2019 року залишено без змін Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року, згідно яких було відмовлено у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , треті особи: Одеська міська рада, [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності та виселення щодо нежитлового приміщення, загальною площею 162,9 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Верховний суд зазначив: «позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у Департаменту права власності саме на нежитлове приміщення, що є предметом спору. Судом роз`яснено позивачу можливість заявлення клопотання про призначення у справі судової експертизи на предмет ідентифікації нерухомого майна з метою надання суду доказів на підтвердження позовних вимог, однак позивач таким правом не скористався» Також Верховний суд вказав, що у випадку скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеса від 12 травня 2008 року, Департамент комунальної власності Одеської міської ради не позбавлений можливості пред`явити позов про витребування майна з інших правових підстав, зокрема скасування судового рішення, на підставі якого майно вибуло з володіння власника (т.1 а.с.116-123). Постановою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у справі №2-2651/08 було скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2008 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на нежитлове приміщення\~ літ.\~А,\~розташоване за\~адресою:\~ [ADDRESS] (т.1 а.с.47-52). Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до юридичного департаменту Одеської міської ради 13.11.2020 з листом №01-13/4609, згідно якого просив розглянути можливість вжиття заходів відповідно до компетенції щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності та виселення [PERSON] з нежитлового приміщення загальною площе 162,9 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що позов департаменту комунальної власності ОМР залишено без задоволення через те, що позов можу бути подано виключно власником майна, який на момент подання позову не володіє цим майном (т.1 а.с.45-46). У червні 2021 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні нежитловими підвальними приміщеннями. Загальною площею 166,05 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2022 року (справа №522/10132/21) у задоволенні позову було відмовлено, що вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що відсутні докази того, що приміщення тотожні, адже лист КП «БТІ» стосується приміщень площею 162,9 к.м. та 166,1 кв.м., тоді як [PERSON] є власником приміщення площею 166,05 кв.м. Вищевказане рішення залишене без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023. Одеський апеляційній суд зазначив: «Доданий до цієї відповіді схематичний план розташування нежитлових приміщень підвалу, копія якого засвідчена представником позивача 25.05.2021 року, не містить ні дати його складення, ні вказівки та посадову особу, яка його склала, та підпису цієї особи. Не зазначено також про те, хто і коли здійснив дії щодо накладення місця розташування кожного із наведених підвальних приміщень та зробив висновок щодо їх тотожності, в той час як із заштрихованих у схематичному плані приміщень як таких, що перебувають у спорі, що виник між сторонами, вбачається, що розбіжності у площі належного відповідачеві приміщення та приміщення, що належить на праві власності територіальній громаді міста Одеси, існують не формально (наприклад, у зв`язку із вимірами різними особами чи похибкою у підрахунках), а є реальними, так як нежитлові підвальні приміщення загальною площею 166,1кв.м. виходять за межі нежитлових підвальних приміщень площею 162,9кв.м. та невідомо чи можна технічно виокремити приміщення площею 3,2кв.м. (166,1-162,9) від витребуваних позивачем приміщень площею 162,9кв.м.». З витребуваних доказів, що надійшли до суду 10.05.2023 вбачається, що стосовно приміщення, яке зареєстроване за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради та приміщення, яке первинно зареєстровано за [PERSON] наявні окремі реєстраційні справи. Згідно інформаційної довідки №3165558670 від 01.12.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на нежитлове приміщення\~літ.\~А,\~загальною площею\~166,05\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] зареєстровано з 11.10.2016 за [PERSON] (т.1 а.с.60-67). Згідно інформаційної довідки №320626257 від 19.01.2023 з Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на нежилі підвальні\~приміщення,\~загальною площею\~162,9\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] зареєстровано з 26.04.2005 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради (т.1 а.с.58-59). Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 09.02.2021 повідомило Департамент комунальної власності Одеської міської ради про те, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 162,9 кв.м., яке розташоване по [ADDRESS] та нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 166,1\~кв.м., яке розташоване по [ADDRESS] , є тотожними приміщенням (т.1 а.с.56). Такий лист разом з додатком до нього вже був оцінений судом при розгляді справи №522/10132/21, тому не є підставою вважати про тотожність приміщень, які зареєстровані за позивачем та відповідачем [PERSON] . Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судами неодноразово досліджувалося питання щодо тотожності нежитлових підвальних приміщень за адресою: [ADDRESS] та доходили висновків про відсутність підстав вважати приміщення тотожними. Одеська міська рада звертаючись до суду з даним позовом не надала додаткових доказів, які б свідчили про те, що приміщення площею 162,9 кв.м. та приміщення площею 166,05 кв.м. є одним і тим самим приміщенням. Тож, зважаючи на те, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради є власником нежилого підвального приміщення, загальною площею 162,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] є власником нежитлового приміщення літери А, загальною площею 166,05 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і, яке і є предметом спору, доказів тотожності таких приміщень суду не представлено, то Одеською міською радою, серед іншого, не доведено яким чином власність [PERSON] порушує права позивача. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Outcome: dismissed