Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення пені через наявну заборгованість зі сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28.09.2021 р. з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданим державним виконавцем вбачається, що боржник ніяким чином не реагує на покладені на нього зобов`язання. Тому згідно з положеннями ст. 196 СК України позивачка просить стягнути з відповідача на її користь пеню, і за розрахунком позивачки ця пеня складає суму 93 785 грн. 10 коп., а також стягнути судові витрати у розмірі 6000 грн. - витрат на правову допомогу. 27 вересня 2023 року позивачка подала суду заяву про зменшення позовних вимог. Зазначає, що у вересні 2023 року нею було отримано новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з якого вбачається, що заборгованість становить 15 517 грн. 03 коп., які вона просить стягнути з відповідача, як неустойку у зв`язку з несплатою аліментів. У строк, встановлений судом, представник відповідача подала до суду відзив. Зазначає, що відповідач позов не визнає, вважає його необґрунтованим. Відповідач ніколи не відмовлявся від сплати аліментів на дитину, що підтверджується квитанціями, долученими до матеріалів справи. Представник вважає, що зазначені позивачкою обставини є надуманими, протиправну бездіяльність відповідача зі сплати аліментів не була доведена. Тому у задоволенні позову просить відмовити. 17 жовтня 2023 року представник відповідача подала до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним та непропорційним позовним вимогам. 17 жовтня 2023 року представник позивачки подала заперечення на клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Вважає що витрати, які були понесені [PERSON] у розмірі 6 000 грн. за надання правничої допомоги є співмірними зі складністю цієї справи та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. Тому просить стягнути їх з відповідача на користь позивачки. Позивачка у судове засідання не з`явилися. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позов з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 27.09.2023 року, та просила їх задоволити. Вважає, що вина відповідача у несвоєчасній сплаті аліментів доведена. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що він сплачує аліменти згідно рішення суду. Додав, що він був безробітним, мав незначні доходи від виконання одноразових робіт з ремонту та обслуговування побутової техніки. З цих коштів половину залишав собі, а решту перераховував позивачці як аліменти на утримання дитини. Однак державний виконавець обраховував розмір аліментів з урахуванням середньої заробітної плати по регіону, тому й виникла заборгованість. Вже коли відповідач став отримувати заробітну плату та став спроможнім погашати заборгованість, то він зробив це відразу. Також зазначає, що він неодноразово уточнював у державного виконавця про суму боргу, яку хотів погасити, але йому щоразу повідомлялися різні суми, хоча й були обраховані за той самий період. Також він добровільно повідомив державного виконавця про те, що став отримувати доходи, та повідомив куди слід надіслати виконавчий лист для виконання. Тобто відповідач не ухилявся від обов`язку зі сплати аліментів. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників процесу та визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28.09.2021 р. з відповідача було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському району Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.09.2023 року, на виконанні відділу перебуває виконавчий лист № 570/184/21 від 28.09.2021 року, загальна заборгованість станом на 01.09.2023 року становить 2 760,73 гривень. Стаття 196 СК України передбачає, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Як у свій час роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Аналогічна позиція має місце й на даний час. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.01.2022 у справі №711/679/21 (провадження №61-18434св21) визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа с невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (частини перша\~та\~друга статті 614 ЦК України). Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 року у справі № 661/905/19, положення\~ЦК України\~субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої\~абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст.214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При розгляді справи представник позивачки зазначила, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача. Проте представник позивачки не довела суду, що відповідач мав доходи, які б надавали йому можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від середнього заробітку по регіону, зважаючи, що відповідач певний період часу був безробітним. Відповідач зазначив, що він був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти, вжив усіх заходів для виконання такого обов`язку в повному обсязі, однак не зміг сплачувати аліменти у тому розмірі, який визначався державним виконавцем - відповідно до розміру середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості, як це передбачено Законом України «Про виконавче провадження», оскільки був безробітним. По мірі можливості він сплачував аліменти, про що надав відповідні квитанції. А коли став отримувати стабільні доходи, то відразу ж погасив і заборгованість зі сплати аліментів, й надалі продовжує сплачувати аліменти на підставі виконавчого листа, який перебуває на виконанні за місцем отримання доходів відповідача. На даний час (на день розгляду справи) заборгованість зі сплати аліментів відсутня, і представник позивачки не заперечила цю обставину. Таким чином, відповідач, як батько дитини, намагався належним чином виконувати обов`язки зі сплати аліментів у міру своїх можливостей. Тобто він не ухилявся від сплати аліментів. Зазначене свідчить про відсутність в нього умислу на ухилення від сплати як аліментів, та і заборгованості зі сплати аліментів, і даний час заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Тому підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у суду немає, відтак з цих підстав суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку щодо відмови у позові, то й немає підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивачки. Зважаючи на це у суду також немає підстав для того, щоб вирішувати питання про зменшення понесених позивачкою судових витрат, чи наводити відповідні мотиви щодо визнання таких витрат обґрунтованими. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed