Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

06 липня 2023 року [PERSON] звернулася з позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що у жовтні 2018 року вона придбала у [PERSON] будинок по [ADDRESS] за ціною 35000 грн, кошти за який передані відповідачу 10 жовтня 2018 року її співмешканцем [PERSON] та 16 жовтня 2018 року нею. Після цього відповідач віддав їй оригінали правовстановлюючих документів та видав нотаріально посвідчену довіреність, якою надав повноваження на продаж зазначеного житлового будинку. З 03 грудня 2018 року вона там зареєстрована та користується ним. Тому вважає, що між нею та відповідачем досягнуто всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку. Однак, оскільки на теперішній час термін дії довіреності закінчився, а [PERSON] є громадянином росії і з ним відсутній зв`язок, вона не має можливості оформити право власності на будинок у позасудовому прорядку, тому просить суд визнати договір купівлі-продажу укладеним в усній формі та визнати за нею право власності на вказаний будинок. 07 липня 2023 року отримана відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про відсутність даних щодо реєстрації в Україні [PERSON] (а. с. 21). 11 липня 2023 року з Білопільської міської ради надійшла відповідь на запит про зареєстроване місце проживання відповідача, який у Реєстрі територіальної громади не значиться (а. с. 23). Ухвалою судді від 12 липня 2023 року позовна заява залишена без руху (а с. 24). 26 липня 2023 року провадження у справі відкрито та її призначено до\~підготовчого засідання на 26 вересня 2023 року (а. с. 49). Ухвалою суду від 26 вересня 2023 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду на 11 жовтня 2023 року (а. с. 72). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Сергеєва С.А. у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причин неприбуття не повідомив, хоча належним чином сповіщений про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в справі доказами та в заочному провадженні за згодою позивачки та її представника. Заслухавши позивачку [PERSON] та її представника - адвоката Сергеєву С.А., повно, об`єктивно та всебічно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, враховуючи таке. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS] (а. с. 8-14). Як вбачається з пояснень позивачки та її представника у судовому засіданні, у жовтні 2018 року вона та [PERSON] домовилися про купівлю-продаж вказаного будинку за 35000 грн. 10 жовтня 2018 року її співмешканець [PERSON] передав відповідачу першу частину коштів у сумі 16000 грн, а 16 жовтня 2018 року залишок коштів у сумі 19000 грн йому передала вона. Після повного розрахунку у цей же день, тобто 16 жовтня 2018 року, [PERSON] передав їй оригінали документів на будинок та видав довіреність, яку посвідчила нотаріус. Позивачка не обізнана у законодавстві, а тому не знала, що договір купівлі-продажу потрібно укласти в нотаріальній конторі. З моменту передачі документів та довіреності вона вважала, що вже стала власницею будинку. Договір купівлі-продажу ними укладений в усній формі. Відповідно до розписки, посвідченої секретарем виконкому Куянівської сільської ради, 10 жовтня 2018 року [PERSON] , співмешканець позивачки, передав [PERSON] кошти в сумі 16000 грн, що підтверджується розпискою (а. с. 6). При цьому у розписці не зазначена мета передачі грошових коштів. 16 жовтня 2018 року [PERSON] видано розписку [PERSON] , посвідчену секретарем виконкому Куянівської сільської ради, про повернення до 01 січня 2019 року коштів у сумі 19000 грн за будинок, що належить останньому та який вона хоче придбати (а. с. 5). У вказаній розписці не зазначено, що кошти в сумі 19000 грн передані позивачкою відповідачу за придбання спірного будинку. Також нотаріально посвідченою довіреністю від 16\~жовтня 2018\~року [PERSON] \~надано право\~ [PERSON] ,\~позивачці у\~справі,\~та [PERSON] ,\~сину позивачки,\~на продаж від його імені житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями, спорудами та земельними ділянками за адресою: [ADDRESS] . Довіреність дійсна до 16 жовтня 2021 року (а. с. 7). Згідно з довідкою старости сіл Куянівка, Йосипове, Новопетрівка, Павлівське, Черванівка К. Пономаренко від 09 червня 2023 року [PERSON] зареєстрована та постійно проживає з 03 грудня 2018 року за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15). За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, що встановлено ч. 1 ст. 15 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі\~ст.\~205\~ЦК України\~правочин може\~вчинятися усно\~або в\~письмовій (електронній)\~формі.\~Сторони мають\~право обирати\~форму правочину,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Правочин,\~для якого\~законом не\~встановлена обов`язкова\~письмова форма,\~вважається вчиненим,\~якщо поведінка\~сторін засвідчує\~їхню волю\~до настання\~відповідних правових\~наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону (ч. 1, ч. 3 ст. 206 ЦК України). Відповідно до\~ст.\~208\~ЦК України\~у письмовій\~формі належить\~вчиняти: правочини\~між юридичними\~особами; правочини\~між фізичною\~та юридичною\~особою,\~крім правочинів,\~передбачених частиною\~першою статті\~206\~цього Кодексу; правочини\~фізичних осіб\~між собою\~на суму,\~що перевищує\~у двадцять\~і більше\~разів розмір\~неоподатковуваного мінімуму\~доходів громадян,\~крім правочинів,\~передбачених частиною\~першою статті\~206\~цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.\~220\~ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зі змісту ч. 1 ст.\~638\~ЦК України вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 3 ст.\~640\~ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Отже, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Саме такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №754/2339/16-ц, Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі №2-4783/07 від 17 квітня 2019 року, від 04 березня 2019 року в справі №665/2266/16-ц. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями\~218\~та\~220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню (постанова Верховного Суду України від 07 червня 2023 року у справі №947/15160/22). У позовній заяві позивачка не вказала причин, з яких договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально в день його укладення та не зазначила, з яких причин відповідач ухилявся від його нотаріального посвідчення. Реєстрація у спірному будинку та фактичне проживання в ньому позивачки не свідчать про укладення договору купівлі-продажу. У судовому засіданні позивачка та її представник зазначили, що [PERSON] не ухилявся від посвідчення договору купівлі-продажу. Причинами його неукладення зазначили те, що після передачі відповідачем документів на будинок позивачка вважала, що стала його власником. Також вказали про незнання позивачкою законодавства щодо обов`язкого посвідчення такого договору у нотаріальній конторі. А з початком воєнного стану вона позбавлена можливості посвідчити договір купівлі-продажу у нотаріальній конторі, бо відповідач мешкає в рф і до Україну приїхати не може. Отже, суд встановив, що відповідач не ухилявся від посвідчення договору купівлі-продажу будинку у нотаріальній конторі. Про вказане свідчить і той факт, що 16 жовтня 2018 року [PERSON] видав позивачці та її сину довіреність, на підставі якої вони могли посвідчити договір купівлі-продажу спірного будинку в нотаріальній конторі без присутності відповідача. Строк дії цієї довіреності закінчився 16 жовтня 2021 року, тобто до введення\~в Україні\~воєнного стану (а. с. 7). Окрім того суд зазначає, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна в усній формі сторонами у справі був укладений у жовтні 2018 року, тобто до введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень щодо вчинення нотаріальних дій під час дії воєнного стану. Сторони договору не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України. Наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального укладення договору відчуження нерухомого майна, укладеного в усній формі у жовтні 2018 року, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачкою не доведено. Встановлені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами особи, пов`язаної з державою-агресором, не свідчать про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, а отже і не свідчить про наявність підстав для визнання такого договору дійсним відповідно до приписів частини другої статті 220 ЦК України. Реєстрація у спірному будинку та фактичне проживання в ньому позивачки не свідчать про укладення договору купівлі-продажу. З огляду на викладене, суд вважає, що спірний договір купівлі-продажу будинку укладений сторонами в усній формі у порушення вимог статей 203, 206, 208, 209, 657 ЦК України. Також позивачка не\~довела,\~що відповідач\~безповоротно ухиляється від нотаріального укладення договору і втрачена така можливість, а тому [PERSON] у задоволенні позову слід відмовити. При зверненні з позовом до суду [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 2147,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачці у задоволенні позову відмовлено, тому судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed