Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

15 серпня 2023 року, позивач [PERSON] , звертаючись до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , просила суд: визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на частину житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 61.30 кв.м, житловою площею 43.60 кв.м та залишити квартиру у спільній частковій власності за [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 09 липня 1999 року [PERSON] (надалі - позивач) та [PERSON] (надалі - відповідач) зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Московського району міста Києва, актовий запис №445. У період шлюбу сторони придбали майно у вигляді житлової квартири [ADDRESS] . Так, 11 січня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] житлової квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.5, 6 Договору купівлі-продажу квартири від 11.01.2012 року, посвідченого 10.01.2012 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Карпуновим Ю.В., за реєстровим №66, вбачається, що купівля нерухомого майна здійснюється за згодою дружини покупця - [PERSON] . Відповідно до абз.2 п.3 Договору купівлі-продажу передбачено, що розрахунки між сторонами здійснено повністю до підписання цього Договору. 10 січня 2012 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Карпуновим Ю.В. засвідчено підпис позивача на заяві (згоді) щодо надання згоди її чоловіку, відповідачу по справі, на купівлю на умовах та за ціну на його власний розсуд квартири [ADDRESS] . Крім того, позивачці нотаріусом було роз`яснено зміст статей 60, 65 Сімейного кодексу України. На підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Оскільки квартиру було придбано сторонами в період шлюбу, вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідач не бажає у добровільному порядку укласти нотаріальний договір про поділ майна подружжя, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутись з даним позовом до суду. 28 серпня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26 вересня 2023 року представник відповідача - адвокат Оверчук Д.М. подав до суду відзив на позов, із викладенням своїх заперечень проти позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Одночасно з відзивом стороною відповідача було подано заяву про виклик та допит в якості свідка [PERSON] , який є братом відповідача, для підтвердження джерела походження коштів, використаних на придбання спірного майна. 29 вересня 2023 року представник позивача - адвокат Головченко А.О. подав до суду клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи. 18 жовтня 2023 року представником відповідача - адвокатом Оверчуком Д.М. подано до суду заяву про визнання позовної заяви, відповідно до якої відповідач просить суд прийняти визнання у повному обсязі позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні. У підготовчому засіданні відповідач та його представник повністю визнали позовні вимоги позивача та не заперечували проти їх задоволення у повному обсязі. Крім того, підтвердили, що спірне майно не перебуває в іпотеці, задоволення позову у підготовчому засіданні не вплине на права та обов`язки третіх осіб, які не залучені до участі у справі. Представник позивача - адвокат Головченко А.О. у підготовчому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та, з урахуванням визнання відповідачем позову, не заперечував проти ухвалення рішення у підготовчому засіданні. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та встановивши Відповідно до п 1ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з частин 3-4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що з 09 липня 1999 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району міста Києва, актовий запис №445. Від шлюбу мають двох спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року (справа №755/16127/20) шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. (а.с.28) Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У період шлюбу, а саме 11 січня 2012 року між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, був укладений договір купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Карпуновим Ю.В., за реєстровим №66. (а.с.18-20) Відповідно до п.5.6 Договору купівлі-продажу квартири від 11.01.2012 року, вбачається, що купівля нерухомого майна здійснюється за згодою дружини покупця - [PERSON] , посвідченою 10.01.2012 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Карпуновим Ю.В. Згідно абз.2 п.3 Договору купівлі-продажу, розрахунки між сторонами здійснено повністю до підписання цього Договору. 10 січня 2012 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Карпуновим Ю.В. засвідчено підпис позивача на заяві (згоді) щодо надання згоди її чоловіку, відповідачу по справі, на купівлю на умовах та за ціну на його власний розсуд квартири [ADDRESS] . (а.с.27) Крім того, позивачці нотаріусом було роз`яснено зміст статей 60, 65 Сімейного кодексу України. Під час шлюбу подружжям набуто майно, що в розумінні ст.60 СК України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З технічного паспорту квартири [ADDRESS] , виготовленого 08.12.2011 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, вбачається, що вона складається з 3 кімнат жилою площею 43,6 кв.м, загальною площею 61,3 кв.м. (а.с.24) Відповідно до Звіту про оцінку майна, висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного фізичною особою - підприємцем [PERSON] , станом на 25.07.2023 року ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , без урахування ПДВ, складає: 1 674 000,00 грн. (а.с.8-8-17) У відповідності до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 року № 727/11406/17 вказав, що: «набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». Верховний Суд у постанові від 19.05.2022 року № 203/284/17 вказав, що: «статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання». Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, враховуючи те, що житлова квартира [ADDRESS] придбана спільно подружжям у період перебування у шлюбі 2011 році, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач та відповідач мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Вони мають право поділити майно рівними частинами. Враховуючи викладене, взявши до уваги заяву відповідача про визнання позову, яка не суперечать закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні підлягає задоволенню шляхом визнання за [PERSON] , [INFO] , права власності на частину житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 61.30 (кв.м), житловою площею 43.60 (кв.м) та залишення квартири у спільній частковій власності за [PERSON] та [PERSON] . Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Щодо розподілу судових витрат. Згідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 176 ЦПК України ціна позову у даній категорії справ визначається з вартістю майна. Відповідно до Звіту про оцінку майна, висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного фізичною особою - підприємцем [PERSON] , станом на 25.07.2023 року ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , без урахування ПДВ, складає: 1 674 000,00 грн. Позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 8 370,00 грн., що підтверджується квитанцією від 11.08.2023 року №32528798800007515101. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. При цьому, частиною 1 ст. 142 цього Кодексу передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов задоволено у підготовчому засіданні, у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог, а позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 8 370,00 грн., суд,

Outcome: approved