Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 14.07.2007 по 20.01.2020 день винесення Нетішинським міським судом Хмельницької області рішення про розірвання їх шлюбу, яке набрало законної сили 20.02.2020. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Також під час шлюбу сторони придбали майно, зокрема, квартиру [ADDRESS] , щодо якої у сторін є спір щодо розподілу після розірвання шлюбу. При цьому позивачка заявила наступні позовні вимоги: припинити право спільної власності сторін на квартиру [ADDRESS] за вищевказаною адресою, що виникло за законом, в порядку розподілу майна подружжя, набутого в шлюбі, визнати за [PERSON] та [PERSON] за кожним право власності на частку квартири [ADDRESS] , скасувавши державну реєстрацію права власності відповідача на частину вказаної квартири. Ухвалою судді від 18.09.2023 відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче судове засідання на 11.10.2023. Позивач та її представник у підготовче засідання не з`явилися, позивач надала суду заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, також просила вирішити питання щодо розподілу судових витрат, надавши суду докази понесення нею витрат на правничу допомогу. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, подав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до ч. 5 ст .268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Враховуючи складність справи, виготовлення судового рішення відкладено, таким чином датою ухвалення рішення є 16.10.2023. Частиною третьою статті 200\~ ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з частиною 4 статті 206\~ЦПК\~України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вирішуючи питання щодо наявності законних підстав для визнання позову відповідачем та задоволення позову у зв`язку з цим, суд враховує таке. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2007, який було розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20.01.2020, яке набрало законної сили 20.02.2020. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 5, 6, 11-12). В період шлюбу 17.12.2013 відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого він набув право власності на квартиру [ADDRESS] , право власності зареєстроване за відповідачем 17.12.2013, рішення про державну реєстрацію № 9147146, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 243487368105 (а.с. 7-9, 10). Згідно із статтею 60 Сімейного Кодексу України «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя». Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зазначено, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Верховний Cуд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної власності подружжя». Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами ст.ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою для набуття особистою власності кожним з подружжя . Право на поділ майна закріплено у ст. 69 СК України. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так сторонами не надано суду відомостей, що хтось із сторін вчинив дії щодо поділу майна в натурі або виділу майна в натурі із спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначив Верховний суд України у Постанові від 30 березня 2016 року у справі №62811цс15 «…коли один із подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст.71 СК України дій, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу.» Верховний Суд у своїй Постанові ( КЦС ВС ) від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 звернув увагу на наступне: «…Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі …». Таким чином, проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт, що спірна квартира [ADDRESS] , була придбана подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю чоловіка і дружини та підлягає розподілу між сторонами, які були подружжям. Частки сторін в спільній сумісній власності подружжя є рівними. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями\~статті 142 ЦПК України\~передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1\~ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 4000,00 грн, а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п?ята, шоста статті 137 ЦПК України). Позивач надав підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу в розмірі 2300,00 грн, що підтверджено актом приймання-передачі,квитанцію до прибуткового касового ордеру, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в порядку статті 137 ЦПК України відповідачами не подано, тому суд вважає, що такі витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved