Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

15.03.2023 адвокат Боровська К.А., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгами Люкс» (далі - ТОВ «Амальгами Люкс» про стягнення середнього заробітку за період військової служби за призивом під час мобілізації, на особовий період з 05.03.2022 по 18.07.2022, після здійснення відрахувань відповідних податкових відрахувань в сумі 44401,37 грн. та зобов`язати відповідача здійснити відповідні податкові відрахування з суми 55156,98 грн., тобто нарахованого середнього заробітку за період військової служби за призивом під час мобілізації, на особовий період з 05.03.2022 по 18.07.2022. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач з 21.11.2017 на підставі трудового договору №ТД-342 перебуває у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Амальгами Люкс». У зв`язку з військовою агресією РФ та веденням воєнного тану на території України, позивача було призвано до лав ЗСУ, про що роботодавця було повідомлено, шляхом надсилання на електронну адресу підприємства копії військового квітка. Починаючи з 05.03.2022 до 18.07.2022 відповідач неправомірно припинив збереження середнього заробітку за позивачем, який гарантовано ч.3 ст.119 КзПП. Відповідач ігнорує звернення представників позивача щодо надання інформації про нарахування всіх видів грошового утримання працівника [PERSON] , копії наказів тощо. Внаслідок неправомірних дій відповідача, загальний розмір середнього заробітку, який мав бути виплачений позивачу за період з 05.03.2022 до 18.07.2022 становить 55156,98 грн. Провадження у справі було відкрито ухвалою від 22.03.2023. 26.04.2023 представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів повідомлено роботодавця, шляхом надсилання на електронну адресу підприємства копії військового квітка, про перебування його з 05.03.2022 у лавах ЗСУ. Оскільки позивач не надав будь-яких заяв чи інших відомостей про себе, останній облікується як відсутній на підприємстві із невизначених обставин, доказів, що [PERSON] перебуває в лавах ЗСУ не надано, тому за відсутності підстав, наказ щодо увільнення позивача від роботи не видавався та заробітна плата йому не нараховувалась. Крім того, ст. 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду строк звернення встановлено три місяця. Позивачем помилково розраховано кількість робочих днів, зазначено 43 замість 44 дня, тому як наслідок сума середньоденної заробітної плати та сума позову є помилковими та необґрунтованими. Додатковою підставою для відмови у позові є те, що середній заробіток, який має зберігати за працівниками роботодавець, яке було передбачено ч.3 ст. 119 КЗпП з 19.07.2022 та на даний час законодавством не передбачено. Відповідно до норм Конституції України, витрати на оборону України та соціальний захист військовослужбовців пивні здійснювати виключного з Державного бюджету України, який повинен формуватися на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства. Просив стягнути на користь відповідача судові витрати за надання правової допомоги адвокатом Фігель С.І. у розмірі 5000 грн. 08.05.2023 представник позивача надала відповідь на відзив в якої зазначила, що відповідач у відзиві підтверджує перебування з позивачем у трудових відносинах. Відповідачем на спростування розрахунку суми середнього заробітку не надано жодних доказів. Позивач з 05.02.2022 був призваний до ЗСУ та розподілено до відповідної військової частини, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості вільно переміщатися та не завжди мав будь-який зв`язок. 22.04.2022 позивачем на офіційну електронну пошту відповідача було повідомлено, що з 05.03.2022 він зарахований до лав ЗСУ та надані копії підтверджуючих документів. 10.12.2022 на адресу ТОВ «Амальгами Люкс» разом із адвокатським запитом були направлені: копія довідки про перебування позивача на військової службі та копія витягу з наказу №52 від 05.03.2022 командира військової частини та викладені обставини щодо перебування позивача на військової службі, що було отримано представником відповідача 14.12.2022. Крім того, с. Євгеніка Снігурівського району Миколаївської області, де проживала мати позивача та знаходились його документи, було окуповано, деокупація відбувались на при кінці листопада 2022 року. Мати позивача лише у січні 2023 року потрапила до зруйновного її будинку, де частково змогла найти та передати адвокату частину документів (трудовий договір та додаток до нього). На момент виникнення спірних правовідносин була чинною редакція ст. 233 КЗпП України якою особа не обмежувалась у строках для звернення за захистом своїх порушених прав щодо оплати праці та зміни до вказаної статті були внесені 19.07.2022. Вважає розмір понесених відповідачем судових витрат необґрунтованим та значно завищеним. 05.06.2023 представником позивача подано клопотання про витребування доказів. 13.06.2023 представник відповідача подав до суду заперечення на клопотання про витребування доказів. 20.06.2023 представником позивача подано клопотання про витребування доказів. 27.06.2023 представник відповідача подав до суду заперечення на клопотання про витребування доказів. Ухвалою від 29.06.2023 судом витребувані у відповідача докази. 22.08.2023 представником відповідача надані до суду докази, що були витребувані. 22.08.2023 представник відповідача надав до суду заяву про застосування строків позовної давності посилаючись на те, що Законом від 01.07.2022 №23352-ІХ були внесені зміни до ч.3 ст. 119 КЗпП України, щодо збереження працівникові середнього заробітку у період проходження військової служби за призивом під час мобілізації. У цьому разі відповідач повинен був би видати наказ та припини би нарахування середнього заробітку позивачу, з урахуванням вимог ч. 1-2 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» в строк до 05.08.2022 включно, отже, з 06.08.2022 позивач достеменно знав про порушення своїх прав. З березня 2022 року позивач не отримував середній заробіток, був обізнаний про порушення своїх прав. Відповідно до ст. 233 КЗПП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін та не перериваються і не зупиняються. На момент звернення до суду з даним позовом 15.03.2023, позивач порушив тримісячний строк звернення до суду встановлений ст. 233 КЗпП України та не просив цей строк поновити. 30.08.2023 представник позивача надала до суду заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, просила відмовити в застосуванні строків позовної давності та задовольнити позовні вимоги. Зазначивши, що на момент виникнення спірних правовідносин була чинною редакція ст. 233 КЗпП України якою особа не обмежувалась у строках для звернення за захистом своїх порушених прав щодо оплати праці та зміни до вказаної статті були внесені 19.07.2022. Тому до спірних правовідносин повинні застосовуватися строки позовної давності, що існували саме на момент їх виникнення, враховуючи ст. 58 Конституції України. Чинним законодавством не встановлюється термін щодо виплати середнього заробітку мобілізованому, натомість на період воєнного часу для роботодавця встановлюються окремі більш лояльні строки на проведення виплат співробітникам. Проте відповідач не виходив на зв`язок з позивачем та не відповідав на адвокатські запити, не виплачував середній заробіток. Позивач з 05.03.2022 призваний до лав ЗСУ, перебуває на військовій службі у військової частині [NUMBER] , безпосередньої бере участь у заходах необхідних для забезпечення оброни України проти військової агресії РФ, був позбавлений можливості вільно пересуватися, спілкуватися через покладених на нього державою обов`язків і в силу непереборних обставин - відсутність зв`язку та інших комунікацій, бойовими діями під час виконання бойових завдань. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволення, в застосуванні строку позовної давності відмовити . В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив їх задоволенні відмовити та застосувати строк позовної давності. Також зазначив, що трудовий договір з позивачем не припинений до теперішнього часу, позивач обліковується як відсутній на підприємстві із невизначених обставин, товариству до теперішнього часу не відомо, що [PERSON] перебуває в лавах ЗСУ, будь-яких повідомлень від позивача товариство не отримувало, відсутні підстави щодо увільнення позивача від роботи та заробітна плата йому не нараховувалась. 17.10.2023 представник надала до суду уточнення позовних вимог в частині розміру середнього заробітку [PERSON] за період 05.03.2022 по 18.07.2022 у розмірі 64133,49 грн. посилаючись на арифметичну помилку при розрахунку позовних вимог 15.03.2023. 20.10.2923 представник позивача надала до суду заяву просила розглянути справу за її та позивача відсутності, позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. 20.10.2023 представник відповідача надав до суду заяву просив розглянути справу за його відсутності . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 21.11.2017 до теперішнього часу перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Амальгама Люкс», дане підтверджується трудовим договором №ТД-342 від 27.11.2017, додатковими угодами до нього та вказане не заперечували в судовому засіданні сторони. Згідно копії військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] 05.03.2022 на підставі Указу Президента України №69/2022 призваний у Збройні Сили України по мобілізації. Згідно довідки №626 від 24.04.2022 командира військової частини [NUMBER] , позивач перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] , що також підтверджується витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] за №52 від 05.03.2022. 22.04.2022 на офіційну електронну адресу ТОВ «Амальгама Люкс» [INFO] , вказана електрона адреса вказана відповідачем як офіційна у наданих до суду відзиві на позову, заявах та клопотаннях, [PERSON] направлено повідомлення про зарахування його до списків військової частини ЗСУ з наданням копії військового квитка, який підтверджує зазначену ним інформації. 03.05.2022 на офіційну електронну адресу ТОВ «Амальгама Люкс» [INFO] , [PERSON] направлено копію довідки форми №5, виданої військовослужбовцю за місцем вимоги. 30.05.2022 адвокатом Вдовиченко І.С. на офіційну електронну адресу ТОВ «Амальгама Люкс» [INFO] , направлено адвокатський запис про надання детальної інформації про нарахування товариством всіх видів грошового утримання (доході,заробітної плати, нарахування відпускних) працівнику [PERSON] з 01.01.2022 по 31.05.2022 включно, з наданням копій трудових, особових кадрових наказів щодо працівника [PERSON] за 2022 рік, із зазначення у запиті інформації, що [PERSON] з 05.03.2022 призваний до ЗСУ по мобілізації. Відповіді відповідачем на адвокатський запит не надано. 07.12.2022 за вих. 5, адвокатом Боровською К.А. на адресу ТОВ «Амальгама Люкс» направлено адвокатський запис про надання детальної інформації про грошові виплати [PERSON] з 01.01.2022 по 08.07.2022, посвідчену належним чином довідку про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором, для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхування за період з 01.01.2022 по 08.07.2022, із зазначення у запиті інформації, що [PERSON] з 05.03.2022 призваний до ЗСУ по мобілізації. Вказаний запит отримано представником ТОВ «Амальгама Люкс» - Маценко 14.12.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповіді відповідачем на адвокатський запит не надано. На підставі викладеного, суд критично відноситься до посилання представника відповідача, що ТОВ «Амальгама Люкс» до теперішнього часу не відомо про перебування позивача в лавах ЗСУ з 05.03.2022. Отже, позивачу середній заробіток з 05.03.2022 до 18.07.2022 не нараховувався, що не заперечував представник відповідача. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 5 ст. 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст.119 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст.119 КзпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні було введено воєнний стан. Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 в Україні оголошена загальна мобілізація. Таким чином, законом було визначено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток за місцем роботи, де вони працювали на час призову. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01липня 2022 року за № 2352-IX (набрав чинності 19.07.2022) (п.п. 17 п. 1) внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, а саме слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Таким чином, Законом № 2352-IX було виключено положення ч.3 ст. 119 КЗпП України про те, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період зберігається середній заробіток за місцем роботи. Суд зауважує, що із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції до 19 липня 2022 року. За таких обставин за позивачем, з 05.03.2022 по 18.07.2022, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час укладення трудового договору, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за вказаний період. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та за Правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100». Згідно з аб. 3 і 4 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином передбачено, що середня заробітна плата працівника обраховується з заробітку за останні два повні місяці роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Відповідачем розрахунку середнього заробітку [PERSON] , відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та за Правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», суду не надано. Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір середнього заробітку за період з 05.03.2022 по 18.07.2022 становить 64133,49 грн., з урахуванням уточнення від 17.10.20223, виходячи з того, що відповідно до довідки форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», у графі «сума заробітку для нарахування пенсій, у тому числі доплати до мінімальної заробітної плати, [PERSON] отримував від ТОВ «Амальгами Люкс» грошові кошти за 2021 рік: листопад - 15704,99 грн., грудень 2021 року - 12725,59 грн., за 2022 рік та з січня по березень включно 2023 року нарахування відсутні. Проте, судом, після перевірки розрахунку середнього заробітку позивача, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100», встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 646,15 грн. (15704,99 грн.+12725,59 грн./44 робочих дня (22 робочих дня у листопаді та грудні 2021 року), враховуючи, що у березні 2022 року -19 робочих днів, у квітні, травні та червні 2022 року по 22 робочих дня та 19 робочих днів у липні 2022 року, середній заробіток за період з 05.03.2022 по 18.07.2022 становить 62676,55 грн. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, загальний розмір середнього заробітку, який мав бути виплачений позивачу з 05.03.2022 по 18.07.2022 становить 62676,55 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Відповідач, заперечуючи розмір середнього заробітку, будь-яких доказів на спростовування вказаного суду не надав. Крім того, представник відповідача посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, просив про застосування строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] , враховуючи, що з березня 2022 року позивач не отримував середній заробіток, був обізнаний про порушення своїх прав, а з даним позовом звернувся лише 15.03.2023, чим порушив тримісячний строк звернення до суду встановлений ст. 233 КЗпП України. Представник позивача посилалась на поважність причин, які не залежали від позивача, оскільки відповідач не виходив на зв`язок з позивачем та не відповідав на адвокатські запити, не виплачував середній заробіток. Позивач з 05.03.2022 призваний до лав ЗСУ, перебуває на військовій службі у військової частині [NUMBER] , безпосередньої бере участь у заходах необхідних для забезпечення оброни України проти військової агресії РФ, був позбавлений можливості вільно пересуватися, спілкуватися через покладених на нього державою обов`язків і в силу непереборних обставин - відсутність зв`язку та інших комунікацій, бойовими діями під час виконання бойових завдань. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України (в редакції станом на 19.07.2022), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» в п. 4 зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Причину пропуску строку можна вважати поважною, якщо вона відповідає одночасно всім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, які безпосередньо унеможливлюють чи ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, що виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) цю обставину підтверджено належними й допустимими засобами доказування. Дослідивши докази, з метою дотримання принципів, закріплених в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд встановив, що строк звернення до суду пропущений не з вини самого позивача та з незалежних від нього причин, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, оскільки позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, і відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 р. № 69/2022 був мобілізований у першу хвилю з 05.03.2022 та продовжує перебувати на військовій службі до теперішнього часу, у зв`язку з чим був позбавлений можливості вільно пересуватися, спілкуватися через покладених на нього державою обов`язків і в силу непереборних обставин - відсутність зв`язку та інших комунікацій, бойовими діями під час виконання бойових завдань. Також суд враховує, що відповідач будь-якої інформації позивачу щодо нарахування йому середнього заробітку або відмови у нарахуванні, до часу звернення до суду з даним позовом не надавав. Водночас необізнаність працівника про положення чинного трудового законодавства не може використовуватись роботодавцем проти нього. Гарантії щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку до 19.07.2022, встановлені законодавцем у ст. 119 КЗпП України. Зазначені обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав із поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, установлених ст. 233 КЗпП України. Суд також зазначає, що, застосовуючи процесуальні норми, потрібно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України. Отже, заява представника відповідача щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності не підлягає задоволення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку мобілізованому працівнику є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково у розмірі 62676,55 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. У зв`язку із задоволенням позову відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідача.

Outcome: partial