Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Представник позивача - Шовкун Н.І,, яка діє на підставі довіреності від 26.04.2023р., - звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №574650121 в розмірі 26 586,32 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 25.09.2019р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №574650121, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти. Відповідно до реєстру боржників №80 від 26.05.2020р. до договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитними договором №574650121. На підставі договору факторингу від 20.10.2022р. відповідне право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022р. позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 26 586,32 грн., з яких: 9491,62 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 17094,70 грн. - заборгованість за відсотками. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду. Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі, проте не скористався правом на подання письмового відзиву проти позову. 19.07.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, проте 25.07.2023р. через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла заява представника позивача - Самойленко А.С., яка діє у порядку передоручення на підставі довіреності від 26.06.2023р., - в якій заявлене клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, а також зазначено що позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Брикар О.М., який діє на підставі ордеру серії ВС №1217784 від 01.08.2023р., - в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог. В обґрунтування позиції відповідача пояснив, що відповідач заперечує факт отримання коштів на підставі договору від 25.09.2019р. і не підписував такого договору. Також зауважив, що позивачем не обґрунтована сума боргу та метод її обчислення, оскільки загальна сукупна вартість кредиту за договором від 25.09.2019р. складає 3074 грн. Додатково зауважив, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки такий сплинув 16.10.2022р. Тож просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно договору №574650121 від 25.09.2019р., укладеного в електронній формі між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язувалось надати [PERSON] кредит на суму 2 800 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 5-6/. Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 20 днів, зі сплатою відсотків в розмірі 0,49% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту (п. 1.2, 1.4 договору). Пунктами 4.2, 4.3, 4.4 договору сторони погодили, що у випадку користування позичальником кредитом понад визначений договором строк, зобов`язання позичальника продовжуються на весь період фактичного користування кредитом, а процентна ставка становитиме 1,7 відсотків за кожен день користування кредитом, починаючи з дня укладання договору і до дня повного повернення кредиту. Також сторони погодили що відповідні проценти, які нараховані після закінчення строку кредиту, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами, в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК. 20.10.2022р. між ТОВ «Таліон плюс» (клієнт)та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) укладено договір факторингу №20102022 (далі - Договір факторингу), за умовами якого позивач набув та прийняв за плату належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги, що є додатком до договору. Договором передбачено, що боржниками є фізичні особи, які укладали кредитні договори з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», право грошової вимоги за якими отримало ТОВ «Таліон плюс» на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018р., укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Відповідно до п. 3.1.2 Договору факторингу фінансування має бути сплачене фактором на банківський рахунок клієнта одним платежем протягом трьох банківських днів з моменту підписання відповідного реєстру прав вимог, а обов`язок фактора щодо фінансування вважається виконаним після зарахування на рахунок клієнта грошової суми, зазначеної у відповідній додатковій угоді. Пунктом 4.1 Договору факторингу передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог. Згідно витягу з реєстру прав вимоги №1 до Договору факторингу, складеного 21.10.2022р., позивачу передано право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №574650121 на загальну суму 26 586,32 грн., що складається із наступних сум: заборгованість по основному боргу - 9491,62 грн., заборгованість по відсоткам - 17094,70 грн. /а.с. 9/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за договором №574650121 від 25.09.2019р., то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положенням статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтями 1054, 1055 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Аналіз зміст п. 4.5, 4.16 договору №574650121 від 25.09.2019р., наданого позивачем на підтвердження його укладання з відповідачем, свідчить, що такий договір є електронним документом створеним і збереженим в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і для його підписання використовувався електронний підпис позичальника одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. В цьому контексті слід звернути увагу, що електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». За змістом статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Отже, одноразовий ідентифікатор це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою засобів електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19. Згідно зі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Статтею 509 ЦК встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що договір №574650121 від 25.09.2019р. укладався в електронній формі шляхом накладення електронного підпису позичальника одноразовим ідентифікатором. Беручи до уваги зміст відомостей про позичальника, що викладені у такому договорі, то для ідентифікації позичальника використовувалась електронна адреса ( [INFO] ). У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим матеріали справи не містять доказів, що під час укладення договору №574650121 від 25.09.2019р. [PERSON] проходив верифікацію та що останньому належить вказана у договорі електронна адреса ( [INFO] ), оскільки при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Також позивачем не надано суду будь-яких первинних документів, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів. В цьому контексті слід звернути увагу, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015р. № 6-16цс15. Суд бере до уваги, що відповідач заперечує, що укладав договір №574650121 від 25.09.2019р. та заперечує факт отримання ним кредитних коштів. У свою чергу позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження виконання обов`язків кредитодавця за договором №574650121 від 25.09.2019р. та фактичне надання кредитних коштів. Враховуючи наведене суд доходить висновку, що договір не підписаний відповідачем, оскільки не містить ні алфавітно-цифрової послідовності, передбаченої законом для одноразового ідентифікатора, ні електронного, ні електронного цифрового підпису, ні аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) позичальника. Надані суду позивачем докази не містять даних про те, що [PERSON] був належним чином ідентифікованим при його реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Тобто суду не надано належних доказів щодо укладення кредитного договору з використанням власних персональних даних відповідача на отримання кредитних коштів. Окремо слід звернути увагу, що за своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20 зазначив, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц. Таким чином, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів того, що кредитодавцем виконані умови кредитного договору та надано позичальнику [PERSON] кредитні кошти. До того ж суд враховує, що зміст договору навіть не містить відомостей про спосіб надання кредитних коштів. При цьому суд бере до уваги, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як правонаступник кредитора за договором №574650121 від 25.09.2019р., укладаючи договір факторингу не був позбавлений права вимагати документи первинного бухгалтерського обліку на підтвердження дійсності кредитних вимог у первісного кредитора, а в контексті положень ст.ст. 517, 519 ЦК наслідки, пов`язані із ризиком недійсності переданої вимоги покладаються саме на нового кредитора. Таким чином, виходячи із вищевказаних положень та встановлених обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про те, що у [PERSON] наявне невиконане грошове зобов`язання за договором №574650121 від 25.09.2019р., а відтак позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2684 грн. /а.с. 1/. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed