Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», в якому просить стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 26153 грн. та 1307 грн. 65 коп., відповідно, а також пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 3423 грн. 17 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вироком Літинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2021 року по справі № 137/238/20 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Потерпілою у вказаній справі є позивачка. Вироком суду цивільний позов позивачки задоволено частково та ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивачки 26153 грн. у якості відшкодування, завданої кримінальним правопорушенням, 30000 грн. - моральної шкоди та 2000 грн. - відшкодування витрат на правову допомогу. На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність [PERSON] була застрахована згідно полісів обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/8640034 та №АМ/8644406. З метою отримання страхового відшкодування 17 січня 2022 року позивачка звернулась з листом-заявою до відповідача, який останнім було залишено без відповіді. Не отримавши відповіді від відповідача, позивачка 08 грудня 2022 року повторно звернулась до відповідача з листом - заявою про виплату страхового відшкодування, на який отримала відмову у виплаті такого у зв`язку з пропуском строку звернення та отримання позивачкою відшкодування від особи, яка завдала таку шкоду. Позивачка вважає, що вказане свідчить про порушення відповідачем її майнових прав, а тому вона звернулася до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 квітня 2023 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 01 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків. 02 травня 2023 року позивачкою на виконання ухвали суду усунуто недоліки та надано відповідні докази. Ухвалою суду від 03 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05 червня 2023 року позивачкою подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій остання просить стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 26153 грн. та 1307 грн. 65 коп., відповідно, пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 14324 грн. 67 коп., інфляційні втрати в сумі 903 грн. 83 коп., 3 % річних в сумі 902 грн. 81 коп., а також моральну шкоду в сумі 10000 грн. 22 червня 2023 року, у відповідності до ст. 178 ЦПК України, представником відповідача подано суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. 27 лютого 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Scania», д.н.з. [NUMBER] , з приєднаним напівпричепом «Schwarzmuller», д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , пасажиром якого була [PERSON] . На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «УПСК» за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/8640034. Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2021 року цивільний позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] матеріальну шкоду (витрати на лікування) в сумі 26153 грн. та моральну шкоду в сумі 30000 грн. Заява позивачки про виплату страхового відшкодування надійшла до страхової компанії 14 грудня 2022 року, тобто поза межами трирічного строку, передбаченого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 17 січня 2023 року відповідачем направлено позивачці листа щодо прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки виплату матеріальної та моральної шкоди стягнуто вироком суду з винуватця дорожньою - транспортної пригоди, а не зі страхової компанії, а також через подання заяви поза межами трирічного строку. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. 26 червня 2023 року позивачкою подано до суду відповідь на відзив, в якому остання заперечує проти доводів представника відповідача, викладених у відзиві та вважає, що посилання страхової компанії на вирок суду, яким стягнуто на її користь матеріальну та моральну шкоду, як підставу для відмови у задоволенні позову, є неправильним, оскільки у кримінальній справі страхова компанія не була стороною цивільного позову, а предметом спору не була виплата страхового відшкодування. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити, в обґрунтування заперечень проти позову посилалася на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 27 лютого 2019 року приблизно о 04 год. 00 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Scania» моделі «R420», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом марки «Schwarzmuller» моделі «SPA-3E», д.н.з. [NUMBER] , по автодорозі РЗ1 сполученням «Бердичів-Хмільник-Літин» в напрямку смт. Літин, неподалік с. Трибухи Літинського району Вінницької області, через вихід з ладу переднього правого колеса автомобіля марки ««Scania» моделі «R420», д.н.з. [NUMBER] , здійснив вимушену зупинку на смузі руху у напрямку смт. Літин, після чого, умисно порушуючи Правила дорожнього руху України, не передбачаючи наслідки, не увімкнув аварійну світлову сигналізацію, не встановив знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, не вжив заходів для того щоб вибрати місце стоянки автомобіля якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху та згідно висновку експерта №328 від 06 серпня 2019 року допустив порушення Правил дорожнього руху України, а саме: - п. 9.9 - «Аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена: а) у разі вимушеної зупинки на дорозі»; - п. 9.10 - «Разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі: а) скоєння дорожньо-транспортної пригоди; б) вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча б в одному напрямку менше 100 м»; - п. 15.1 - «Зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі; - п. 15.2 - «За відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху)»; - п. 15.11. - «У темну пору доби і в умовах недостатньої видимості стоянка поза населеними пунктами дозволяється лише на майданчиках для стоянки або за межами дороги»; - п. 15.14. - «У разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9, 9.10 та 9.11 цих Правил.». 27 лютого 2019 року приблизно о 06 год. 00 хв. водій [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , рухаючись автомобілем марки «Volkswagen» моделі «LТ35», реєстраційний номер [NUMBER] , по автодорозі сполученням «Бердичів-Хмільник-Літин» в напрямку смт. Літин, не маючи технічної можливості запобігти зіткненню, допустив зіткнення з задньою частиною напівпричепа марки «Schwarzmuller» моделі «SPA-3E», д.н.з. [NUMBER] , який був під`єднаний до автомобіля марки «Scania» моделі «R420», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який перебував на проїзній частині смуги руху в напрямку смт. Літин в нерухомому стані без ввімкнених габаритних вогнів та світлової сигналізації. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Volkswagen» моделі «LТ35» д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , отримала тілесні ушкодження у виді закритого перелому обох кісток правої гомілки та закритих переломів п`ясних кісток правої кисті, які згідно з висновком експерта №146 від 08 листопада 2019 року, належать до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Також у [PERSON] було виявлене тілесне ушкодження у виді рани на лівій гомілці, яке згідно з висновком експерта № 146 від 08 листопада 2019 року належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2021 року по справі №137/238/20 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 ККУ країни [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки. Цим же вироком цивільний позов потерпілої [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] : 26153 грн. у відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди; 2000 грн. витрат на правову допомогу. Вироком Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року вирок Літинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2021 року скасовано в частині призначеного [PERSON] покарання та ухвалено новий вирок, яким цивільний позов потерпілої [PERSON] залишено без змін. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Встановлено також, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність водія автомобіля «Scania», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ в ПрАТ «УПСК». Встановлена договором страхова сума за шкоду, заподіяну здоров`ю чи життю, становить 200000 грн. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Пунктом 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Підпунктом 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35). Пунктом 2 ст. 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском трирічного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачка не посилається на те, що її незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від її дій, та нею було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, доводячи, що вона звернулась до відповідача вчасно, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає. Звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к). Незважаючи на те, що позивачка втратила право на отримання відшкодування від страховика тієї особи, яка завдала шкоди, таке право підлягає захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди. Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної позивачці внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, що сталася 27 лютого 2019 року, було предметом судового розгляду у кримінальній справі №137/238/20. Так, позивачкою [PERSON] було заявлено вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 26153 грн. та моральної шкоди в сумі 11307 грн. 65 коп. У позовній заяві позивачкою та в судовому засіданні її представником зазначено, що в межах судового розгляду кримінальної справи № 137/238/20 нею заявлено цивільний позов до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка, з їх слів, залишилася невідшкодованою. Натомість, з дослідженого в судовому засіданні вироку Літинського районного суду Вінницької області від 21 травня 2021 року, який в розумінні ст. 82 ЦПК України є обов`язковим для суду, встановлено стягнення матеріальної та моральної шкоди з винуватця дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для задоволення позову відсутні, оскільки матеріальна та моральна шкода, заподіяні позивачці внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнуті судовим рішенням, що набрало законної сили, та підлягає стягненню на її користь в порядку виконання вироку суду. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних також задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від основних вимог. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, оцінивши встановлені вище обставини справи в сукупності з нормами, що їх регулюють, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки така сума в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вже була стягнута на її користь із винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved