Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Волочиської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На обґрунтування позову вказано, що з 08.11.1996 року позивач зареєстрована та постійно проживає в житловому будинку [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,25 га, для обслуговування цього житлового будинку на праві власності належали [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] між позивачем та її спадкоємцем [PERSON] було досягнуто усної домовленості відповідно до якої позивач буде проживати в цьому будинку оскільки [PERSON] проживав за межами Хмельницької області. Після оформлення своїх спадкових прав [PERSON] передав позивачу оригінал свідоцтва про право на спадщину та технічний паспорт на будинок. [INFO] [PERSON] помер. Відомостей про відкриття спадкової справи позивач не має. Позивач вказує, що вона з листопада 1996 року, тобто протягом більше 26 років, добросовісно, відкрито та безперервно володіє вказаним вище житловим будинком, земельною ділянкою, на якій він розташований, несе витрати на його утримання, сплачує за послуги з газопостачання та користування електричною енергією, сплачує земельний податок, та просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, за цією ж адресою, за набувальною давністю. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Волочиської міської ради та при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Судом встановлено, що з 08.11.1996 року позивач зареєстрована та постійно проживає в житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 44 від 10.04.2023 старости сіл Щаснівка, Авратин, Збручівка, Пальчинці, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину на законом, що видане 11.09.1997 року, власником житлового будинку [ADDRESS] , та земельної ділянки, площею 0,25 га, є [PERSON] як спадкоємець [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується листом № 1017/31.16-46 від 11.08.2023 Відділу ДРАЦС в м. Хмельницькому про наявність в Державному реєстрі актів цивільного стану актового запису про смерть [PERSON] . Записи про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] у Спадковому реєстрі відсутні, що підтверджується витягом з вказаного реєстру. Відповідно до\~частин першої\~та\~четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі 640/13780/18 від 28.10.2020. Верховний Суд зазначив, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у\~частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За правилами\~статей 12, 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт відкритого, безперервного, володіння спірним житловим будинком строком понад десять років, разом з тим, суд встановив, що домовленість позивача із власником [PERSON] передбачала надання будинку у володіння та користування, проте не у власність, що відповідно до висновків Верховного Суду, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю. Оскільки відсутні всі, вказані у\~частині першій статті 344 ЦК України умови у сукупності для визнання за позивачем права власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, за цією ж адресою, за набувальною давністю, суд відмовляє [PERSON] в задоволенні її позову. Питання про судові витрати по сплаті судового збору суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України та покладає їх на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed