Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] , від імені якої діє адвокат Кравцов Сергій Олександрович, 05.07.2019 року звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить суд звільнити з-під арешту, накладеного постановою прокуратури міста Харкова від 05.03.2004 року нежитлову будівлю літ. «А-1» за адресою: [ADDRESS] , власницею якого є [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на праві власності належить нежитлова будівля літ «А-1» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 224, 1 кв. м. Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.06.2012 року визнано за ФОП [PERSON] на праві власності нежитлову будівлю торгівельний центр літ. «А-2» загальною площею 623, 1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому позивач звернулась до органу державного архітектурно-будівельного контролю для введення в експлуатацію зазначеної будівлі, проте останній було відмовлено у зв`язку із наявністю арешту. Постановою прокуратури міста Харкова від 05.03.2004 року було накладено арешт на магазин літ. «А-1» за адресою: [ADDRESS] в рамках кримінальної справи № 17030191. Проте дана справа була порушена не щодо позивача. В подальшому постанову про порушення кримінальної справи № 17030191 скасовано Київським районним судом м. Харкова. Останнє свідчить про відсутність потреби в подальшому перебуванні майна позивача під арештом та у зв`язку із цим просить його скасувати. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 грудня 219 року закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до прокуратури Харківської області, третя особа: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту. \~ \~ \~ \~Постановою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Кривенка Еріка Юрійовича задоволено: ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Цвіри Д. М. від 05 березня 2020 року заяву про самовідвід судді Дзержинського районного суду м. Харкова Цвіри Д. М. як головуючого у справі за позовом [PERSON] до прокуратури Харківської області, третя особа: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту задоволено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.03.2020 року (головуючий суддя Грищенко І. О.) відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.09.2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Прокуратури Харківської області, третя особа Перша Харківська міська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту прийнято до провадження судді Хайкіна В. М. та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського\~районного\~суду\~м.\~Харкова\~від\~01.02.2021\~року замінено неналежного відповідача у справі на належного відповідача Харківську обласну прокуратуру (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2021 року закрито підготовче судове засідання по справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, від представника позивача адвоката Кравцова Сергія Олександровича надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Представник третьої особи Першої Харківської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за їх відсутністю. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити, оскільки питання про скасування накладеного арешту повинне вирішуватись в рамках кримінального провадження. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 3, 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачу [PERSON] на праві власності належить нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 224, 1 кв. м за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 4500 від 11.11.2002 року згідно акту прийому-передачі від 12.11.2002 року та нежитлова будівля літ. «А-2» загальною площею 623, 1 кв. м за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Господарського районного суду Харківської області від 26.06.2012 року справа № 5023/2669/12, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка міститься в матеріалах справи. 01.02.2008 року за № 6505134 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови № б/н від 05.03.2004 року прокуратури міста Харкова накладено арешт на нежитлову будівлю літ. «А-1». Як вбачається з відповіді на адвокатські запити та встановлено в судовому засіданні, що 17.12.2003 року прокуратурою міста Харкова порушено кримінальну справу № 17030191 за фактом скоєння злочинів, передбачених частиною 2 статті 364, частиною 2 статті 366 Кримінального кодексу України службовими особами ПФ «Електросервіс». Постанову про порушення кримінальної справи № 17030191 30.06.2004 року скасовано Київським районним судом м. Харкова. В позовній заяві позивач вказує, що порушена справа № 17030191 від 17.12.2003 року за фактом скоєння злочинів, передбачених частиною 2 статті 364, частиною 2 статті 366 Кримінального кодексу України, порушена не щодо [PERSON] , що має вирішальне значення. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву від представника прокуратури Харківської області Маматова М., в якому вказано, що під час скасування постанови про порушення кримінальної справи суддя Київського районного суду м. Харкова повинен був вирішити питання про скасування арешту майна, накладеного слідчим під час проведення досудового слідства. На ці підстави посилається й представник відповідача в судовому засіданні, тобто справу потрібно розглядати в рамках кримінального провадження. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватися при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Позивач [PERSON] просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20). Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Крім того, в матеріалах справи міститься клопотання із зверненням [PERSON] у грудні 2018 року до Прокуратури міста Харкова про скасування арешту майна в порядку, передбаченому нормами КПК України. Позивачу було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, зазначено, що під час скасування постанови про порушення кримінальної справи, суддя повинен був вирішити питання про скасування арешту майна, накладеного слідчим під час проведення досудового слідства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52). Таким чином мотиви заперечень представника відповідача, щодо невірно обраного способу захисту прав позивача, суперечать вказаним нормам, а тому відхиляються судом з огляду на вищевикладене. При цьому, суд також бере до уваги, постанову Харківського апеляційного суду від 25.02.2020 року, прийнятою у цій справі, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі саме, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, та помилково вирішено, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Так, у відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача та а тому, з метою недопущення порушення права власності позивача на вказану квартиру, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, а саме на нежитлову будівлю літ. «А-1» за адресою: [ADDRESS] , належну позивачу на підставі договору купівлі-продажу № 4500, що створює їй перешкоду в частині вільного користування та розпорядження своїм майном, неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлена можливості захистити своє порушене право власності, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов належить задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved