Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просить стягнути з відповідача 9161,52 грн. заборгованості по заробітній платі, 10494 грн. середнього заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, 10000 грн. моральної шкоди та 3000 грн. витрат на правову допомогу. Позов обґрунтовує тим, що вона, [PERSON] була прийнята на роботу ТОВ «Оздоровчо-профілактичний комплекс «Планета Здоров`я» на роботу сестрою медичною. З початку 2020 року підприємство почало із затримкою, нерегулярно та не в повному обсязі виплачувати заробітну плату, яка і так була мінімальною. Згідно виписки з його банківського рахунку в АТ «Ощадбанк» їй було виплачено у 2020 році лише 326,87 грн. У зв`язку із запровадженням карантину, згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби Covid -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2», робота у 2020 році та 2021 році ТОВ «ОПК «Планета Здоров`я» зупинялася на кілька місяців. Однак і у ці місяці, коли підприємство відновлювало роботу, заборгованість із виплати заробітної плати не була погашена. Зрозумівши, що Відповідач ігнорує її законні вимоги про виплату тої мінімальної заробітної плати, яка передбачена чинним законодавством, її 27.06.2023 було звільнено з роботи згідно ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується записом у трудовій книжці. При звільнені її було ознайомлено з Наказом №64-К від 27.06.2023, згідно якого бухгалтерію було доручено нарахувати їй компенсацію за 255 календарних днів невикористаної відпустки. Про інші нараховані і невиплачені суми їй не було повідомлено. Так як ні при звільнені, ні наступного дня Відповідач не повідомив письмово про нараховані суми, належні при звільнені та не провів зі нею відповідний розрахунок, а усні вимоги підприємство ігнорувало. У зв`язку з цим, 10 липня 2023 року вона звернулася до Відповідача письмовою заявою з вимогою виплатити невиплачену заробітну плату. Заяву направлено поштою. 14 липня 2023 року рекомендоване поштове відправлення було доставлене за адресою місцезнаходження Відповідача, однак уповноважені працівники підприємства відмовилися від отримання такого. Про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вона самостійно дізналася з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування, наданих ГУ ПФУ Львівській області 10.07.2023 (форма ОК-5), де під кодом 32114084 зазначено страхувальника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Оздоровчо-профілактичний комплекс «Планета Здоров?я». Відповідно до даних відомостей їй нараховано заробітну плата за 2020 рік у розмірі 12591,39грн, за 2021 рік у розмірі 11861,11 грн, за 2022 рік у розмірі 3849,82 грн. Крім того, компенсація за 255 календарних днів невикористаної відпустки складає 26887,20 грн. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, вона звернулася із відповідними заявами до Управління праці та соціального захисту населення Трускавецької міської ради, Головного управління ДПС у Львівській області, Дрогобицького районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області. Тільки після реагування вищезазначених установ та правоохоронного органу, Відповідач перерахував на її рахунок 07.08.2023 - 15000 грн, 15.08.2023 15000 грн, і 21.08.2023 16028 грн. Загальна сума виплат складає 46028 грн, відповідно борг підприємства становить 9161,52 грн. У зв?язку із наведеними, змушена звертатися за захистом порушених прав, як працівника, до суду. Процесуальні дії суду: Ухвалою судді від 02.06.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Призначено судове засідання на 25.09.2023. 25.09.2023 розгляд справи відкладено через неявку відповідача на 11.10.2023. Представник позивача адвокат Партика О.В. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та у відсутності її довірительки. Позов підтримує повністю, просить такий задоволити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду про причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено: [PERSON] в період з 01.04.2016 по 27.06.2023 працювала Сестрою медичного невідокремленого підрозділу санаторію «Женева» (Товариство з обмеженою відповідальністю «Оздоровчо-профілактичний комплекс «Планета Здоров`я»). На підставі наказу від 27.06.2023 №64-К [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін. Як стверджує позивач, на день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, в тому числі не було виплачено компенсації за 255 календарних днів невикористаної відпустки. Дана обставина підтверджується й наказом про звільнення з роботи №64-К. Позивач стверджує, що на момент звільнення загальна сума заборгованості становила 55189,52 грн., в тому числі 26887,20 грн. коменсації за 255 календарних днів невикористаної відпустки. Позивач зазначає, що станом на 21.08.2023 відповідачем було погашено заборгованість на суму 46028 грн. Оцінка суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.81\~КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу, своїх вимог або заперечень. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, а тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України суд вирішив даний спір за наявними матеріалами. За змістом\~статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до ч.1 ст.17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Необхідність зазначення в судових рішення чіткого обґрунтування результатів оцінки доказів передбачена й у ст.263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, суд повинен зазначити мотиви його прийняття чи відмови у прийнятті. Основним Законом України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, як закріплено у статті 43. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що заборгованість відповідача повністю не погашена, заборгованість по заробітній платі та конденсації за невикористані дні відпустки складає 9161,52 грн., зазначену суму слід стягнути з відповідача в користь позивачки. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. З даного приводу в постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні ) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У наведеному позивачкою розрахунку середньої заробітної плати, вбачається, що середньоденна заробітна плата за повні місяці роботи, які були ще в грудні 2021 та січні 2022 складає 159 грн. Кількість робочих днів за час затримки виплати становить 66 робочих днів (з 27.06.2023 по 31.08.2023). З таких підстав, середній заробіток становить: 159 грн. х 66 днів =10494 грн. Такими, протиправними діями відповідача позивачу [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка, як стверджує позивач, виразилась у тому, що вона, як інвалід ІІІ групи, внаслідок невиплати їй заробітної плати та розрахунку при звільненні, була змушена заощаджувати на ліках, витрачала пенсію по інвалідності для проживання. Такими протиправними діями відповідача вона зазнала моральних страждань, які виразились в неотриманні коштів, необхідних їй для проживання та лікування протягом тривалого періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило її. Розмір завданої їй моральної шкоди оцінює в 10000 грн. Стаття 23\~ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб`єктивних цивільних прав, відповідно до якої - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч.1 ст.1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Отже, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди слід враховувати те, що підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Відповідно до вимог ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно пункту 5\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~із змінами від 25.05.2001 №5 (далі-Постанова) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 9\~Постанови\~передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд відповідно має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім цього, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується те, що не можна відшкодувати моральну шкоду в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір буде мати суто умовний вираз. Разом з тим, розмір відшкодування повинен бути адекватним заподіяній моральній шкоді. З таких підстав, проаналізувавши покликання позивачки, викладені у позовній заяві, якими вона обґрунтовує заподіяну їй моральну шкоду, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога підлягає до часткового задоволення, а тому з відповідача на користь позивача [PERSON] слід стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн., що на думку суду буду достатнім та співмірним. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави 5368 гривень судового збору (2 позовні вимоги: стягнення заборгованості по заробітній платі, похідна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди * 2684 грн.). Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач скористався правовою допомогою, витрати за яку згідно детальний опис розміру правничої (правової) допомоги становлять 4000 грн., з яких: 1000 грн. за консультацію, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, 1000 грн. за складання звернень до ТОВ «ОПК «Планета Здоров`я», Управління праці та соціального захисту населення Трускавецької міської ради, Головного управління ДПС у Львівській області, Дрогобицького районного відділу поліції ГУНП у Львівській області, 2000 грн.- за аналіз судової практики, складання позову, нормативно-правове обґрунтування вимог позивачки. У відповідності до ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. У п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України встановлено, що до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту\~ст.137\~ЦПК України\~вбачається,\~що витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. . Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи вищенаведене, те, що відповідачем не доведено не співмірності витрат на правову допомогу, суд вважає, що позов в цій частині слід задоволити та стягнути з відповідача в користь позивачки 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved