Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначив, що рішенням місцевого суду його було поновлено на роботі у відповідача та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказуючи на те, що відповідач не виконав вказане рішення суду в частині яка підлягала негайному виконанню та не поновив його на роботі й не виплатив заробітну плату за один місяць, посилаючись на норми статей 235, 236 Кодексу законів про працю України, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період з 28 листопада 2022 року по 15 червня 2023 року в сумі 163 861 гривня 91 копійка (а.с. 33 - 35). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Ухвалою від 29 серпня 2023 року залучено до участі у даній цивільній справі в якості відповідача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» як правонаступника Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» (а.с. 76). Представником відповідача надано суду відзив на позов у якому він заперечив позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на скасування судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі; при цьому, представник відповідача вважає помилковим посилання позивача на правові висновки Верховного Суду через нетотожність спірних правовідносин (а.с. 84 - 87). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року по справі № 362/2258/22 визнано незаконним і скасовано наказ № 129-К Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» від 23 травня 2022 року про звільнення [PERSON] з роботи з посади майстра лісу Снітинського лісництва за п. 2 ст. 41 КЗпП України з підстав втрати довіри з боку власника та поновлено [PERSON] на посаді майстра лісу Снітинського лісництва ДП «Білоцерківське лісове господарство» з 24 травня 2022 року (а.с. 4 - 7). Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України судом вказано на негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць. Разом із цим, з невідомих суду причин, сторони які користувались правовою допомогою фахівців у галузі права - адвокатів, не надали суду відомості про результати перегляду вказаного рішення суду в апеляційному порядку та інформації про касаційне оскарження наведеного вище судового рішення по справі № 362/2258/22. Проте, оскільки сторони не заперечили вказаних обставин, за приписами частини першої статті 82 ЦК України, такі обставини не підлягають доказуванню оскільки їх визнано учасниками справи. При цьому, суд не має обґрунтованого сумніву щодо добровільності визнання цих обставин. Вирішуючи справу по суті вимог, суд враховує та керується наступними нормами спеціального законодавства. Норма частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України передбачає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Натомість, в супереч наведеним вимогам трудового законодавства, відповідач не здійснив негайного виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року по справі № 362/2258/22 та негайно не видав наказ про поновлення позивача на роботі. Згідно із нормою статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як наслідок, оскільки відповідачем не було вчасно виконано рішення суду про поновлення позивача на роботі, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач має гарантоване право на стягнення із відповідача середньомісячного заробіток за час такої затримки. Одночасно, суд не приймає до уваги та відхиляє заперечення представника відповідача відносно помилковості посилання позивача на правові висновки Верховного Суду через нетотожність спірних правовідносин, оскільки для вірного вирішення даної справи по суті важливим і необхідним лише встановити факт (або його відсутність) виконання відповідачем судового рішення шляхом реального поновлення позивача на роботі. Зокрема, суд обов`язково враховує правові висновки які викладено у постанові Верховного суду від 05 лютого 2023 року по справі № 460/16522/21, за якими: незастосування статті 236 КЗпП у подібних випадках здатне потурати невиконанню судових рішень; подібне правозастосування сприяє негативній практиці, за якої роботодавець зволікатиме з виконанням рішення про поновлення особи на роботі допоки апеляційний суд не перегляне справу; у цьому контексті слід зважати й на те, що інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника; цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії апеляційного оскарження віддає перевагу інтересам працівника. Зрештою стаття 236 КЗпП не містить у собі застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання. На основі цих обставин і міркувань Суд дійшов висновку, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату. Інакше застосування статті 236 КЗпП може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання. Отже, скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі не виключає можливість застосування статті 236 КЗпП до спірних правовідносин. Тобто, через відсутність здійснення відповідачем негайного виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі відбулась затримка виконання цього рішення суду в період з 28 листопада 2022 року (дата постановлення рішення суду про поновлення позивача на роботі) по 15 червня 2023 року (дата визначена позивачем до звернення до суду із позовом що розглядається). Судом перевірено здійснений за змістом позовної заяви розрахунок середнього заробітку позивача за вказаний період та встановлено, що наведений представником позивача здійснено без дотримання вимог спеціального законодавства у трудовій сфері. У зв`язку із цим, суд приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо здійснення позивачем розрахунку із порушенням вимог ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому, суд обов`язково враховує норму підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати відповідно до якої, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Додана до позову довідка від 17 червня 2022 року не містить необхідних відомостей для проведення зазначених розрахунків, а тому суд використовує інформацію відображену в наданих представником відповідача розрахункових листках за квітень і травень 2022 року (два останні місяці роботи які передували звільненню позивача) та згідно із підпунктом «б» пункту 4 розділу III Порядку, суд не включає у розрахунок одноразову виплату у вигляді компенсації відпустки в травні 2022 року в розмірі 31 226 гривень 88 копійок (а.с. 89 - 90). За змістом вказаних розрахункових листів у квітні 2022 року позивачу було виплачено 5 058 гривень 65 копійок та у травні 8 097 гривень 26 копійок (без урахування компенсації відпустки в травні 2022 року в розмірі 31 226 гривень 88 копійок). Розраховуючи розмір середньомісячної заробітної плати позивача, на підставі зазначених відомостей шляхом визначення частки суми заробітної плати за останні два місяці роботи позивача (5 058,65 + 8 097,26 гривень) та кількості цих місяців (2 місяці) - становить 13 155 гривень 91 копійка. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом визначення частки середньомісячної заробітної плати та середньої кількості робочих днів за останні два місяці роботи. У розрахункових листках за квітень і травень 2022 року зафіксовано кількість робочих днів 19 у квітні та 16 у травні, тобто 35 за останні два місяці. Отже, середньоденна заробітна плата позивача яка визначається шляхом визначення частки середньомісячної заробітної плати та середньої кількості робочих днів за останні два місяці роботи становить: 13 155 гривень 91 копійка / 35 робочих дні = 375 гривень 88 копійок в день. З 28 листопада 2022 року (дата постановлення судом рішення про поновлення позивача на роботі) й до визначеного позивачем закінчення періоду розрахунку 15 червня 2023 року минуло 143 робочі дні. У підсумку, розмір компенсації середнього заробітку за вказаний час невиконання рішення суду складає: 375,88 гривень х 143 дні = 53 750 гривень 84 копійки. Таким чином, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки негайного виконання судового рішення за період з 28 листопада 2022 року до 15 червня 2023 року в сумі 53 750 гривень 84 копійки. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню у встановленому судом обсязі розміру належних до стягнення сум середнього заробітку позивача. Вирішуючи питання визначене у пункті 6 частини першої статті 264 ЦПК України, суд враховує наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, представником позивача суду надано копію договору № 31 про надання правової допомоги від 10 червня 2023 року разом із детальним описом робіт, актом виконаних робіт № 23/06 від 23 червня 2023 року та платіжною інструкцією від 01 квітня 2023 року, з яких вбачається, що позивачем оплачено послуги з правової допомоги в сумі 5 000 гривень 00 копійок (а.с. 10 - 12, 13, 14, 15). Як наслідок, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати у вигляді оплачених позивачем правових послуг адвоката слід покласти на відповідача. Також, у зв`язку звільненням позивача від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та у зв`язку із частковим задоволенням позову згідно із вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 1 073 гривні 60 копійок за вимогами майнового характеру про стягнення середнього заробітку. До того ж, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи викладене,

Outcome: partial