Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити без надання іншого жилого приміщення [PERSON] , [INFO] , з житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виселити без надання іншого жилого приміщення [PERSON] , [INFO] , з житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Вимоги обґрунтовує тим, що 14 листопада 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Банк Демарк» було укладено кредитний договір №547 - 057. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору сума коедита склала - 150000,00 дол. США (еквівалент 757500,00 грн.). Згідно офіційного валютного курсу НБУ на 14 листопада 2007 року курс долара США до гривні складав 505 грн. /100 доларів США. Кредитні кошти отримувалися позичальником для придбання 3-х кімнатної квартири (п.3.2 Договору). Цього ж дня, отримавши кредитні кошти, [PERSON] придбала трикімнатну квартиру в [ADDRESS] . Згідно п. 3 Договору купівлі - продажу від 14.11.2007 року продаж вищевказаної квартири вчинено за 23590,00 грн. 14 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено іпотечний договір №5032. Згідно п. 1.2 іпотечного договору, іпотекодавець передав в іпотеку (предмет іпотеки): квартиру номер [ADDRESS] , що в цілому складається з 3 кімнат та підсорбних приміщень. З вищезазначеного вбачається, що квартира була придбана у власність позичальником за кредитні кошти отримані в банківській установі. В подальшому, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), які проводилися згідно вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з метою продажу майна неплатоспроможного банку (Протокол електронних торгів №UA-EA-2019-04-02-000005-b від 11.04.2019 року), 07 травня 2019 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс»), було укладено договір про відступлення прав вимоги №547-057. Знідно умов Договору про відступлення прав вимоги правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Банк Демарк» стало Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», яке набуло право вимоги заборгованості за Кредитним договором №547 - 057 від 14 листопада 2007 року, а також договором іпотеки №5032. Позивач став правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Демарк» за кредитним договором №547-057 від 14.11.2007 року та договором іпотеки №5032 від 14.11.2007 року. Після переходу прав та обов`язків в зобов`язанні, яке виникло на підставі Кредитного договору і Договору іпотеки позивач у позасудовому порядку, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернуло стягнення на предмет іпотеки. З 01 грудня 2021 року право власності на об`єкт нерухомого майна належить позивачу, що підтверджується відомостями, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Право власності позивача на квартиру є чинним та жодним чином попереднім власником не оскаржувалося. Зареєструвавши право власності на вказану квартиру позивач звернувся з запитом до Одеської міської ради з метою отримання інформації про склад зареєстрованих осіб у ній. Згідно інформації наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради у вищезазначеній квартирі значяться зареєстрованими наступні особи: - [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації місця проживання - 23.02.2011 року). - [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації місця проживання - 14.07.2008 року). З огляду на з`ясовану інформацію, позивачем були направлені вимоги про добровільне виселення, з обов`язковим зняттям з реєстраційного обліку. Однак вимоги про звільнення квартири залишаються поза увагою відповідачів. Квартиру відповідачі по справі добровільно звільняти не мають наміру. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надали. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 листопада 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Банк Демарк» було укладено кредитний договір №547 - 057. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору сума коедита склала - 150000,00 дол. США (еквівалент 757500,00 грн.). Згідно офіційного валютного курсу НБУ на 14 листопада 2007 року курс долара США до гривні складав 505 грн. /100 доларів США. Кредитні кошти отримувалися позичальником для придбання 3-х кімнатної квартири (п.3.2 Договору). Цього ж дня, отримавши кредитні кошти, [PERSON] придбала трикімнатну квартиру в [ADDRESS] . Згідно п. 3 Договору купівлі - продажу від 14.11.2007 року продаж вищевказаної квартири вчинено за 23590,00 грн. 14 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено іпотечний договір №5032. Згідно п. 1.2 іпотечного договору, іпотекодавець передав в іпотеку (предмет іпотеки): квартиру номер [ADDRESS] , що в цілому складається з 3 кімнат та підсорбних приміщень. З вищезазначеного вбачається, що квартира була придбана у власність позичальником за кредитні кошти отримані в банківській установі. В подальшому, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), які проводилися згідно вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з метою продажу майна неплатоспроможного банку (Протокол електронних торгів №UA-EA-2019-04-02-000005-b від 11.04.2019 року), 07 травня 2019 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс»), було укладено договір про відступлення прав вимоги №547-057. Знідно умов Договору про відступлення прав вимоги правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Банк Демарк» стало Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», яке набуло право вимоги заборгованості за Кредитним договором №547 - 057 від 14 листопада 2007 року, а також договором іпотеки №5032. Зокрема, п. 1.1 Договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором визначено: Первісний Іпотекодержатель (ПАТ «Банк Демарк») відступив Новому іпотеко держателю (ТОВ «Фінансова компанія «Паріс») всі права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, Новий іпотеко держатель набуває прав Первісного іпотеко держателя, належних Первісному іподекодержателю згідно іпотечного договору. Право вимоги за Іпотечним договором відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги (п. 1.2). Тобто, позивач став правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Демарк» за кредитним договором №547-057 від 14.11.2007 року та договором іпотеки №5032 від 14.11.2007 року. Після переходу прав та обов`язків в зобов`язанні, яке виникло на підставі Кредитного договору і Договору іпотеки позивач у позасудовому порядку, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернуло стягнення на предмет іпотеки. З 01 грудня 2021 року право власності на об`єкт нерухомого майна належить позивачу, що підтверджується відомостями, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Право власності позивача на квартиру є чинним та жодним чином попереднім власником не оскаржувалося. Зареєструвавши право власності на вказану квартиру позивач звернувся з запитом до Одеської міської ради з метою отримання інформації про склад зареєстрованих осіб у ній. Згідно інформації наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради у вищезазначеній квартирі значяться зареєстрованими наступні особи: - [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації місця проживання - 23.02.2011 року). - [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації місця проживання - 14.07.2008 року). Позивачем були направлені вимоги про добровільне виселення, з обов`язковим зняттям з реєстраційного обліку. Однак вимоги про звільнення квартири залишаються поза увагою відповідачів. Квартиру відповідачі по справі добровільно звільняти не мають наміру. Порядок виселення із займаного житлового приміщення регламентується ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Тобто як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР. Верховний Суд України у своїх постановах від 21.10.2015 року (провадження №6-1484цс15) та 22.06.2016 (провадження №6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення Закону «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Згідно ч.3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотеко держателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку, договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Як встановлено судом, ані до укладення іпотечного договору, ані після його укладання до відома іпотекодержателя жодної інформації про факт реєстрації відповідачів у квартирі доведено не було. Жодні договори найму за згодою іпотеко держателя не укладалися. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. До того ж, у відповідності до ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України). Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved