Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 квітня 1998 року [PERSON] придбав у [PERSON] за 510 грн земельну ділянку, площею 603 кв.м., розташовану на землі, що знаходиться в розпорядженні Вільненської сільської ради за адресою: с/т «Дружба» № 339, про що між ними укладено відповідний договір купівлі-продажу, який, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, зареєстровано на Товарній біржі «Українська» під реєстровим № 13033. Вищезазначена земельна ділянка належала продавцеві - [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Вільнянською сільською Радою 10 січня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 753. Між сторонами угоди досягнуто згоди щодо істотних умов договору та відбулося повне виконання договору. З часу придбання земельної ділянки [PERSON] користується нею, а також утримує її, збудував будинок на вищевказаній земельній ділянці. Крім того, [PERSON] є членом садового товариства «Дружба». З метою реалізації свого права на розпорядження вищезазначеним нерухомим майном, введення його в експлуатацію, укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна, позивач здійснював її пошук, однак відповідач-2 відмовляється від укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна. Відповідач-2 не заперечувала право власності позивача на земельну ділянку площею 603 кв.м., розташовану на землі, що знаходиться в розпорядженні Вільненської сільської ради за адресою: с/т «Дружба» № 339. Однак, здійснити нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу відмовлялася. Оскільки сторони угоди повністю виконали її умови, договір купівлі-продажу нерухомості не визнавався недійсним, не заперечується відповідачем-2, позивач вважає, що він на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набув права власності на об`єкт нерухомості і правомірно володіє ними. Передбачених законом підстав для не визнання дійсними неоспорених договорів в судовому порядку немає. Ухвалою судді від 02 червня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. В підготовчому засіданні 12 вересня 2023 року ухвалою суду витребувано докази у справі, отримані судом 02 жовтня 2023 року та 04 жовтня 2023 року. Ухвалою суду від 19 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 19 жовтня 2023 року представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи у її відсутність та про підтримання вимог позову. Від представника відповідача-1 20 липня 2023 року надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, згідно з якої, також, Губиниська селищна рада просить суд вирішити питання на власний розсуд. Відзив на позов не подано. Відповідач-2 згідно з поданою 25 серпня 2023 року заявою, визнала позов, просила розглянути справу у свою відсутність. Відзиву на позов не надала. Представники третьої особи у судове засідання не з`явилися, підстав неявки не повідомили, пояснень не надавали. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши вимоги позову та перевіривши обґрунтування позову наданими сторонами та витребуваними судом доказами, суд приходить до таких висновків. Судом установлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ДПНв 000753 від 10 січня 1995 року, виданого Вільнянською сільською Радою та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 753 [PERSON] належала земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0603 га, цільове призначення: для ведення садівництва. Вказане підтверджується наданою суду копією державного акту, відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03 жовтня 2023 року № 9-4-0.223-5816/2-23 /а.с.14, 51/. 10 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , як між членами товарної біржі, укладено договір купівлі-продажу нерухомості, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку, площею 603 кв.м., розташованої на землі, що знаходиться в розпорядженні Вільнянської сільської ради за адресою: с/т «Дружба» № 339, надану для ведення садівництва. Об`єкт нерухомості проданий за 510 грн. 00 коп. Договір відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», зареєстровано на Товарній біржі «Українська» під реєстровим № 13033. Вищезазначена земельна ділянка належала продавцеві - [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Вільнянською сільською Радою 10 січня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 753. Між сторонами угоди досягнуто згоди щодо істотних умов договору /а.с.15/. З копії довідки №_00015-04-21 від 14 квітня 2021 року, виданої головою правління садового товариства «Дружба» вбачається, що [PERSON] є членом садового товариства «Дружба». Позивачем збудовано будинок на земельній ділянці [ADDRESS] до 1991 року. Пайовий внесок сплачено повністю на 14 квітня 2021 року /а.с.10/. З відповіді КП «Новомосковське МБТІ» ДОР від 22 вересня 2023 року № 367 вбачається, що відповідно до чинного законодавства підприємства БТІ в Україні не проводили реєстрацію права власності на земельні ділянки та не вели облік зареєстрованого права власності на землю. Будь-які документи щодо зареєстрованого права власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою - в інвентаризаційній справі відсутні. В матеріалах інвентаризаційної справи міститься довідка-характеристика № 500 від 05 березня 1998 року, яку отримала в БТІ [PERSON] з метою відчуження вказаної земельної ділянки площею 603 кв.м без будівель та споруд /а.с.49/. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 274568146 від 13 вересня 2021 року вбачається, що права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо об`єкту [ADDRESS] не зареєстроване /а.с.9/. Постановою приватного\~нотаріусаНовомосковськом\~районного нотаріального\~округу Дніпропетровської\~області Аляб`євої Я. С. від 13 квітня 2023 року № 71/02-31 /а.с.23-25/ відмовлено [PERSON] , як представнику власника [PERSON] у посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки, для ведення садівництва, розміром 603 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою відмови, фактично, вказана відсутність нотаріального посвідчення договору. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За ст. 153 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин (надалі ЦК 1963 року), договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 3 ст. 18 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, який діяв станом на час укладання угоди, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) встановлювалось, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва (ст. 1 Декрету), у межах норм, установлених Земельним кодексом України. На підставі ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року (діючого на момент посвідчення угоди) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно зі ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року (діючого на момент посвідчення угоди), встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способам, відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі - продажу або іншими способами відчуження земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Відповідно до ст. 47 ЦК 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно з п. 2 ст. 220 чинного ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3, зі змінами від 15 травня 1998 року № 15 «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності земельної ділянки. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 4 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 510,00 гривень, які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Крім того, судом установлено, що відповідач-2 у справі ухиляється від нотаріального посвідчення вищевказаного договору, однак подала заяву про визнання позову. Оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє земельною ділянкою, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, позивач на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набули право власності на спірну земельну ділянку і правомірно володіють нею. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки в судовому порядку не має. При цьому, право відповідача-2 на розпорядження предметом угоди купівлі продажу, підтверджується державним актом на право приватної власності на землю. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. За таких обставинах суд вважає, що укладений між позивачем та відповідачем договір підлягає визнанню дійсним. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. У редакції, що діяла на час укладення спірного договору, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. В цьому контексті суд приходить до висновку, що немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу від 10 квітня 1998 року, що зареєстрований Товарною біржею «Українська». Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. Разом з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З постанови нотаріуса про відмову у вчиненні реєстраційної дії вбачається, що інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власні на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не підтверджено право власності на спірне майно за позивачем, відповідачем-2. Однак, судом установлено, що за відомостями ГУ ДГК у Дніпропетровській області право власності на спірне майно зареєстроване за відповідачем-2. Оскільки позивач набув у власність нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 10 квітня 1998 року, який зареєстрований Товарною біржею «Українська» за р. № 13033, та який судом визнано дійсним, постановою нотаріуса позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав невідповідності документів, наданих для вчинення реєстраційної дії вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат», а тому підлягають захисту права власності [PERSON] , шляхом визнання за ним права приватної власності на спірне майно. На підставі викладеного та

Outcome: approved