Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Адвокат Кунтий Назар Орестович від імені позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою від 21 вересня 2022 року до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовну заяву обгрунтовував тим, що за договором позики позивачка 14 вересня 2021р. передала у власність відповідачці [PERSON] грошові кошти в розмірі 16 400 доларів США. В свою чергу, [PERSON] зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) частинами, а саме: 8000 (вісім тисяч) доларів США до 25 вересня 2021 року та 8400(вісім тисяч чотириста) доларів США до 19 листопада 2021 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачкою написано розписку, яка посвідчує передання їй, відповідачці, позивачкою визначеної грошової суми, як це передбачено ч.2 ст.1047 ЦК України. Однак зобов`язання, взяті на себе за договором позики відповідачка не виконала і не повернула суму позики ні частинами, ні повністю. Станом на момент подання позову розмір заборгованості відповідачки становить 16 400 доларів США. Також просив стягнути з відповідачки суму у вигляді трьох відсотків річних від суми боргу. Зазначав, що за період з 20.11.2021 року до 20.08.2022 року три проценти річних від простроченої суми боргу складають 369 (триста шістдесят девять) доларів США. Загальна сума заборгованості відповідачки перед позивачкою складає 16 769 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 29.09.2022р. складає 613 218 (шістсот тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 86 коп. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02.03.2023р. позов задоволено, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 14.09.2021р. в розмірі 16 400 (шістнадцять тисяч чотириста) доларів США, 3% річних в розмірі 369 (триста шістдесят дев"ять) доларів США від простроченої суми боргу, а всього 16 769 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 29.09.2022р. складає 613 218 (шістсот тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 86 коп., стягнено також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6133 (шість тисяч сто тридцять три) гривень 00 коп. 12 червня 2023 року відповідачкою подано заяву про перегляд заочного рішення в якій просила заочне рішення скасувати з трьох підстав, а саме: їй не було відомо про наявність судової справи; розписка не містить обовязку, зокрема, відсутнє слово «повернути» та дата повернення; справжня правова природа розписки судом не встановлена. З метою забезпечення процесуальних прав відповідача, які вона вважала порушеними, шляхом розгляду справи у її вівдсутності, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 року їй поновлено процесуальний строк та прийнято заяву до провадження. Підстави такого рішення викладені в ухвалі. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10.10.2023р. заочне рішення від 02 березня 2023 року у цивільній справі № 465/5479/22 скасовано, справу призначено до судового розгляду та визнано обов"язковою явку в судове засідання позивачки та відповідачки для дачі ними особистих пояснень з приводу обставин справи. Представником позивачки адвокатом Кунтим Н.О. подано до суду заяву у якій він просить залишити заочне рішення в силі та відмовити відповідачці у його скасуванні, не вбкачаючи на те підстав. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтвердила, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві, проте додатково пояснила, що з відповідачкою знайома з 2021 року. Їх познайомив спільний знайомий який також повідомив, що у [PERSON] якісь життєві негаразди і їй потрібно позичити грошей. До неї, позивачки, прийшла [PERSON] , котра розплакалась та просила позичити їй грошові кошти, а саме в доларовій валюті, про що було складено рорзписку яка міститься в матеріалах справи. Вона, позивачка, є приватним підприємцем і її діяльність провязана з реалізацією товарів з дорогоцінних металів. Точної кількості не пригадує, але погоджується, що відповідачка один, чи два рази брала в неї товар під реалізацію. Проте категорично заперечує, що боргова розписка повязана з цим товаром. Розписка стосується виключно грошових коштів, які вона позичила відповідачці. Наслідком позики була власноруч написана відповідачкою розписка про отримання у неї, позивачки, грошових коштів. Після того як збіг строк повернення боргу, вона, позивачка, намагалася отримати від відповідачки свої кошти, однак та почала уникати зустрічей, скаржитися на труднощі, що у неї не має таких коштів, у звязку з чим, вона, позивач, звернулася до адвоката та подала позов до суду. Просить позов задоволити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідачка не заперечила факту знайомства з позивачкою саме з березня 2021 року. Підтвердила також, що стосунки між ними були дуже добрі, що розписка про отримання грошових коштів написана нею власноручно. Однак, заперечила фактичне отримання від позивачки грошових коштів, які зазначені в розписці. Зазначає, що розписку писала в магазині позивачки під погрозами та примусом. Розписка писалася в присутності працівників. Тиск полягав в тому, що позивачка погрожувала їй в тому, що вони зараз підуть в банк і перепишуть належну їй, відповідачці, квартиру. Вона, відповідачка, була настрашена тим, що позивачка хоче забрати в неї квартиру тому змушена булла написати вказану розписку. Разом з тим, відповідачка в судовому засіданні підтвердила факт цивільно - правових відносин між нею та позивачкою, факт написання розписки нею власноручно. Як вона, відповідач, так і її представник в судовому засіданні вважають, що поверненню підлягає сума в розмірі 8000 (вісім тисяч) доларів США.. Що стосується суми у вигляді 8400 (вісім тисяч чотириста) доларів США, то така сума поверненню не підлягає, оскільки в розписці не встановлено строк повернення вказаної суми. Просять врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, цей борг має бути повернутий протягом тридцяти днів від дня предявлення ивмоги позикодавцем. Проте, позивачка з такою вимогою до відповідачки не зверталася. Тому сума боргу у вигляді 8400 (вісім тисяч чотириста) доларів США не визнається відповідачкою. Представниця позивачки в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала, просила суд взяти до уваги, що відповідачка не заперечує знайомства з її довірителькою, підтверджує факт власноручного написання розписки та визнає наявність боргу, хоч і не всього. Представник відповідачки в судовому засіданні покликаючись на підстави подання заяви про перегляд заочного рішення, на правові позиції Верховного Суду (України) та положення матеріального права, погоджується з боргом на суму 8000 (вісім тисяч) доларів США і заперечує суму боргу в розмірі 8400 (вісім тисяч чотириста) доларів США та три проценти річних, які вирахувані стороною позивачки з усієї суми. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи в частині перегляду заочного рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як і попередньо є обґрунтовані та підлягають задоволенню з підстав, ухвалення заочного рішення та підстав фактичних обставин, встановлених судом за участю як позивачки, так і відповідачки. Судом встановлено, що 14 вересня 2021 року відповідачка [PERSON] взяла у позивачки [PERSON] в борг 16 400 (шістнадцять тисяч чотириста) доларів США, які зобов"язувалася повернути частинами, зокрема 8 000 (вісім тисяч) доларів США до 25 вересня 2021 року, а 8 400 (вісім тисяч чотириста) доларів США, до 19 листопада (жовтня) 2021р. На підтвердження факту укладення договору позики позивачкою долучено оригінал розписки від 14 вересня 2021 року. Разом з тим, станом на день подання позову, - 21 вересня 2022 року та на час розгляду справи судом, відповідачка свої зобов"язання по поверненню боргу не виконала, чим порушила законні права позивачки. Суд відхиляє твердження сторони відповідача, що розписка писалася під тиском і погрозами, як відхиляє і твердження, що така розписка стосується вартості товару взятого під реалізацію, оскільки обгрунтування не підтверджуються матеріалами справи та не грунтуються на належних та допустимих доказах. Навпаки, відповідачка визнає, факт власноручного написання розписки та борг в сумі 8 000 (вісім тисяч) доларів США. Згідно ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка від 14 вересня 2021 року на час звернення до суду, тобто станом на 21 вересня 2022 року знаходилася у позивача, а на час розгляду справи судом в матеріалах судової справи. Відтак, суд приходить до висновку, що розписка від 14.09.2021р., надана відповідачкою позивачці, свідчить про укладення договору позики між ними, відповідно до умов якого відповідачка позичила в борг у позивачки 16 400 (шістнадцять тисяч чотириста) доларів США, які зобов"язувалася повернути частинами, зокрема 8 000 (вісім тисяч) доларів США до 25 вересня 2021 року, а інших 8 400 (вісім тисяч чотириста) доларів США до 19 листопада (жовтня) 2021р. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частини перша, друга та третястатті 202 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно доположень статті1051ЦК Українипозичальник маєправо оспоритидоговір позикина тійпідставі,що грошовікошти аборечі насправдіне булиодержані нимвід позикодавцяабо булиодержані уменшій кількості,ніж встановленодоговором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)). У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див постанову Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22)). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За приписом першого речення частини першої статті 1050, яке визнано такими, що відповідає Конституції України (є конституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Вказана норма Закону визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Для приватного права властивою є також така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Ураховуючи наведені норми права та беручи до уваги фундаментальний характер таких принципів як «добросовісність» та «розумність», вони безумовно мають застосовуватися у виконавчому провадженні. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі напідставах, встановлених договором або законом(частина перша статті 598 ЦК України). В доктрині приватного права припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання, отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року в справі № 161/13862/19 (провадження № 61-7868св21). Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047цього Кодексу). Під новацією слід розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц, провадження № 61-33184св18). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, розписка відповідачки про отримання в борг грошових коштів від позивачки є документом, який видано відповідачкою як боржницею позивачці як кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відтак, суд не бере до уваги пояснення відповідачки та її представника, що надані в судовому засіданні щодо неотримання нею коштів. Крім того, будь - яких доказів в підтвердження даної обставини в судовому засіданні відповідачка не надала. Причини невиконання таких зобов`язань, знову ж таки, правового значення для справи не мають, а тому з відповідачки слід стягнути в користь позивачки заборгованість за договором позики. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 у справі 723/304/16-ц у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Суд погоджується з аргументами позивачки, вважає такі обґрунтованими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми, та відповідають викладеним вище нормам ЦК України. Аналізуючи наявну у справі розписку, суд зауважує, що з її змісту вбачається дата складання розписки, отримання відповідачкою грошових коштів та суму цих коштів, а також обов`язок відповідачки повернути обумовлену в розписці суму частитнами у визначений час. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до переконання, що умови, обумовлені сторонами в розписці, за своїм змістом, відповідають умовам договору позики і зазначена розписка засвідчує наявність між позивачкою і відповідачкою правовідносин саме за цим договором. Даний висновок суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц та постанові від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц. Таким чином, судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що між сторонами 14.09.2021р. укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка отримала у позивачки кошти в сумі 16 400 доларів США, які зобов`язалася повернути позивачці частинами, зокрема 8 000 (вісім тисяч) доларів США до 25 вересня 2021 року та 8 400 (вісім тисяч чотириста) доларів США до 19 листопада (жовтня) 2021р., що підтверджується написаною відповідачкою розпискою від 14.09.2021р. Стаття 625 ЦК України передбачає, якщо боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на те, що відповідачка свої зобов"язання з повернення грошових коштів не виконала, визначених частин позики вчасно не повернула, то на користь позивачки мають бути стягнені грошові кошти з урахуванням трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов"язань. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Для спростування доводів позову відповідачка не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надала. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved