Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить: 1) збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 05.11.2018 року у справі № 380/624/18, та стягувати щомісячно із відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку; 2) позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що сторони у справі з 20.10.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] , яка наразі проживає з позивачкою. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 02 лютого 2015 року шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 800 (вісімсот) гривень, щомісячно, починаючи з 22 січня 2015 року і до досягнення нею повноліття. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 05 листопада 2018 року у справі № 380/624/18 змінено спосіб стягнення аліментів та ухвалено стягувати щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , з усіх видів доходу відповідача в розмірі 1/4 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини. 25 грудня 2015 року позивачка при реєстрації нового шлюбу змінила прізвище на шлюбне « [PERSON] ». Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу із відповідачем, дочка залишилась проживати з нею. З того часу відповідач не спілкується із дочкою, останній раз її бачив у 2019 році при проведенні судово-медичної експертизи у цивільній справі № 380/1083/18 за його позовом про виключення запису про нього як батька із актового запису про народження дитини. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків з 2016 року, взагалі не цікавиться життям дочки, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її здоров`ям на навчанням, не надає матеріальної допомоги на її утримання. Станом на 29.02.2023 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 164706 грн. 25 коп. Крім того, позивачка стверджує, що з народженням у неї ще однієї дитини - сина [PERSON] , [INFO] , змінилося її сімейне становище, виникли додаткові витрати на утримання дітей, що є підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] до 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача. З огляду на зазначені обставини, позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 16.05.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 03.08.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач суду не надав. Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради не прибув, надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 20 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 10). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 02 лютого 2015 року у справі № 380/133/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 800 (вісімсот) гривень, щомісячно, починаючи з 22 січня 2015 року, і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 12). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 05 листопада 2018 року у справі № 380/624/18 змінено спосіб стягнення аліментів та ухвалено стягувати щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , з усіх видів доходу відповідача в розмірі 1/4 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини (а. с. 13). 25 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка при реєстрації шлюбу змінила прізвище на шлюбне « [PERSON] » (а. с. 9). Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Тетіївської міської ради 05.05.2023 року за № 581, місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за однією адресою: [ADDRESS] (а. с. 20). Згідно з довідкою Тетіївського ліцею № 1 Тетіївської міської ради від 04 травня 2023 року № 01-41/111, [PERSON] , [INFO] , навчається в 9-Б класі Тетіївського ліцею № 1 Тетіївської міської ради. У вихованні дитини батько участі не приймає (батьківські збори не відвідує, з учителями не спілкується) (а. с. 21). Згідно з довідкою-розрахунок по ВП № 48376180, виданою Великоолександрівським відділом державної виконавчої служби у Бериславському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дочки [PERSON] станом на 29.02.2023 року становить 164706 грн. 25 коп. (а. с. 22-23). Із висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 17 липня 2023 року № 162, встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини майже упродовж двох місяців розглядалося питання щодо позбавлення батьківських прав, запрошувалися батьки дитини [PERSON] , однак батько [PERSON] жодного разу на засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про засідання. У телефонному режимі повідомляв, що перебуває на роботі в іншій області, приїхати не має змоги та заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Опитана неповнолітня [PERSON] пояснила членам комісії, що з батьком тривалий час не спілкується, оскільки він не проявляє жодного інтересу щодо неї та її життя, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Також зазначено, що умови проживання сім`ї [PERSON] та її дитини [PERSON] задовільні, для виховання та розвитку дитини створено необхідні умови. Враховуючи зазначене у висновку, виконавчий комітет Тетіївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а. с. 55-56). Крім того, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, у судовому засіданні була заслухана неповнолітня [PERSON] , [INFO] , яка висловила власну ствердну думку щодо необхідності позбавлення батьківських прав його батька [PERSON] , оскільки він не цікавиться її життям, не спілкується з нею навіть у телефонному режимі, не надає жодної допомоги. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Виходячи з положення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, позивачкою доведено належними та допустимими доказами наявність вини в умисному ухиленні відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дочки [PERSON] .. Разом з тим, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем [PERSON] не надано суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також належних та допустимих доказів в спростування доводів позивачки. Більш того, відсутні докази намірів відповідача [PERSON] , як батька, зокрема: брати участь у житті дитини у будь-який доступний для нього спосіб; звернення його у відповідні органи для усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною, коли такі вчинялися; матеріальної участі у забезпеченні своєї дитини; сприяння у забезпеченні їй належного фізичного, духовного та морального розвитку. Отже, встановивши факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки [PERSON] , [INFO] , що стало підставою для звернення позивачки до суду, враховуючи відсутність доказів змін у поведінці відповідача в кращу сторону та намірів брати участь у житті дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно дочки [PERSON] . При цьому, суд наголошує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідача спілкуватися з дочкою, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо заявленої позовної вимоги про збільшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] суд зазначає таке. Згідно із статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, виходячи з наведених вище норм права, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їхнього здоров`я. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, обґрунтовуючи позов в частині вимог щодо збільшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] , позивачка [PERSON] посилалася на те, що у теперішньому шлюбі має сина [PERSON] , [INFO] , тобто змінився її сімейний стан. Наявність ще однієї дитини потребує нести додаткові витрати на утримання дітей. Судом встановлено, що батьком дитини [PERSON] , [INFO] , є нинішній чоловік позивачки - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На переконання суду, обов`язок відповідача [PERSON] сплачувати аліменти у тому чи іншому розмірі не може бути поставлений в залежність від самого факту народження позивачкою дитини у іншому шлюбі. Більш того, відповідач не має компенсувати недостатність коштів на утримання іншої дитини за рахунок збільшення утримання його дитини. Відтак, та обставина, що у позивачки у іншому шлюбі народився син, не може бути підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] . Крім того, позивачкою [PERSON] на обґрунтування своїх вимог про збільшення розміру аліментів не надано належних та допустимих доказів зміни її матеріального стану. Також, відсутні докази зміни матеріального чи сімейного стану відповідача [PERSON] , як платника аліментів, які б давали підстави для збільшення розміру аліментів. Зрештою, суд звертає увагу на те, що позивачка, посилаючись на потребу додаткових витрат на утримання дітей, не позбавлена можливості звернутись з позовом щодо стягнення з відповідача додаткових витрат (стаття 185 СК України), які стягуються лише у зв`язку із настання в житті дитини певних особливих обставин (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позову щодо вимоги про збільшення розміру аліментів відмовити за недоведеністю позивачкою позовної вимоги належними та допустимими доказами. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Так, понесені позивачкою і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки у сумі 1073 грн. 60 коп., відповідно до ст. 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial