Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Зміст позовних вимог \~Позивачка зазначає, що її батьком є [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Вона прийняла спадщину, оскільки на час її відкриття проживала разом з ним і є єдиною спадкоємицею першої черги. Звернувшись до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину після смерті батька дізналась, що нотаріус не може видати його, оскільки на спадковий будинок накладений арешт на підставі постанови державного виконавця від 05.02.2008 року. Їй було рекомендовано звернутися до ДВС для вирішення питання щодо зняття арешту зі спадкового майна, що вона і зробила, але отримала від Добропільського міськрайонного ВДС ГУЮ у Донецькій області відповідь про те, що питання зняття арешту має право ініціювати лише сторона виконавчого провадження, якою вона не є. Враховуючи наведене, а також те, що арешт, накладений виконавцем ДВС, на вищевказаний будинок, створює для позивачки перешкоди в оформлені нею спадкових прав у нотаріальному порядку та подальшої реалізації її прав щодо володіння та розпорядження спадковим майном вона просить суд задовольнити її позов, а саме: - зняти арешт з нерухомого майна житлового будинку за адресою [ADDRESS] , який накладено постановою Добропільського МР ВДВС ГТУЮ у Донецькій області 05.02.2008 року в рамках виконавчого провадження № 7276163. - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами за адресою [ADDRESS] . Аргументи інших учасників справи. Представник відповідача Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) правом правом надання відзиву не скористався. Надіслав до суду клопотання зі змісту якого вбачається, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Рух справи у суді. Ухвалою суду від 19.06.2023 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків зазначених в ній. Ухвалою суду від 26.06.2023 року відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 21.09.2023 року вказану справу призначено до розгляду по суті. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату та час судового засідання належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про здійснення розгляду справи без його участі та участі позивача. Відповідач - Добропільський міськрайонний ВДВС у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, будучи повідомлений належним чином про час і дату судового засідання до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи наведене, вимоги ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд вважав можливим вирішити справу за відсутності учасників справи. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Обставини, які встановлені судом. [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.10.1980 року (а.с.56), свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 05.10.2012 року (а.с.57). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 17.08.2020 року (а.с.58). [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 22.01.2009 року приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області (а.с.59-61). Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 61623752 від 11.09.2020 року (а.с.68) підтверджується, що Добропільським міським приватним нотаріусом Молодняк Л.П. (Донецька область) 11.09.2020 року заведена спадкова справа за заявою [PERSON] про прийняття спадщини (спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] ). Позивач зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька [PERSON] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач посилається на те, що не може оформити спадщину у нотаріуса, оскільки на житловий будинок, що входить до спадкового майна накладено арешт. Позиція суду, мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1,2 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не підлягають доказуванню згідно до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи; обставини, визнані судом загальновідомими; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили. \~Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ст..83 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ст.84 ЦПК України). Щодо позовних вимог про зняття арешту з нерухомого майна суд зазначає таке. Підставою цього позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на нерухоме майно(житловий будинок за адресою [ADDRESS] ) спадкодавця(свого батька [PERSON] ) в рамках виконавчого провадження ВП № 7276163, що перешкоджає йому в оформленні його спадкових прав на нерухоме майно. Таким чином\~вбачається, що позов спрямований на захист цивільних прав позивача, пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно та фактично є різновидом негаторного позову. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. У даній справі позивач пред`явив позовні вимоги про зняття арешту з майна до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), який не може бути ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. Вказане дає суду підстави вважати, що позов [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна пред`явлений до неналежного відповідача. Крім того, в судовому засіданні суд не зміг достовірно встановити чи існує взагалі виконавче провадження № 7276163 та хто є сторонами даного виконавчого провадження, а також чи дійсно в рамках вказаного виконавчого провадження накладений арешт на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , оскільки доказів вказаних обставин позивачем суду надано не було взагалі. З клопотаннями про витребування таких доказів позивач до суду не звертався. При цьому суд зазначає, що інтереси позивача в даному цивільному провадженні здійснює адвокат Гос В.В., який не міг не знати про те, що саме позивач повинен доводити перед судом ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги про зняття арешту з майна є необґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами та пред`явлені до неналежного відповідача. З приводу вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно будинок за адресою [ADDRESS] , який є спадковим майном після смерті її батька, то суд зазначає таке. Відповідно до ч.1,3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса. Згідно висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, вбачається, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження за захистом свого порушеного права. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження; про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Положеннями п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у матеріалах справи має бути обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Така ж позиція підтверджена й листом ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де суди орієнтують на те, що у справах про спадкування належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, судам необхідно звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати те, що главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. З наведеного вбачається, що зверненню до суду з вимогами про визнання права на спадщину має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, тобто перед зверненням до суду має бути вирішено питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відсутність відомостей, що позивач в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, є підставою для відмови у позові (постанова від 16 січня 2019 року, справа №2-390/2006). Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач з метою оформлення права на спадщину на житловий будинок, що залишився після смерті батька звернувся до приватного нотаріуса Молодняк Л.П., але отримати свідоцтво про право на спадщину не має можливості, оскільки нотаріусом повідомлено, що на спадковий будинок, на підставі постанови ВДВС, накладений арешт і тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. В судовому засіданні встановлено, що позивачка своєчасно звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] і на підставі її заяви приватним нотаріусом Молодняк Л.П. 11.09.2020 року була заведена спадкова справа № 139/2020, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі 3 616223752 від 11.09.2020 року (а.с.68). Але, в той же час суд зазначає, що відмови нотаріуса у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити, чи дійсно були порушені/порушуються права заявника. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав. Таким чином у цій справі позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих майнових прав. Фактично позивач намагається перекласти функції, встановлені законом для нотаріата, на суд, що є неприпустимим, оскільки алгоритми та механізми набуття спадщини чітко встановлені Законом, а судове рішення не може підміняти законодавство, яке чітко регламентує певні правовідносини. Судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено. На виконання вимог ч. 5 ст.12 ЦПК з метою реалізації своїх прав, суд усіляко сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними своїх прав, в тому числі користуватися своїми процесуальними правами в судовому засіданні. Також суд звертає увагу на те, що зі змісту позову вбачається, що позивач має можливість отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, але після того як вирішить питання щодо скасування арешту з нерухомого майна, яке входить в обсяг спадщини. Крім того\~слід зазначити,\~що вимоги\~про визнання\~права на\~спадщину заявлені\~позивачем до\~неналежного відповідача,\~оскільки у\~ справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Вказаний висновок узгоджується з положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, правовими позиціями викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі\~№ 759/19779/18, постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі\~№ 265/6868/16-ц\~(провадження № 61-34234св18), постанові Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи\~№ 280/4/18, провадження № 61-403св19 (ЄДРСРУ № 102765474) та інш. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, з яких можливо б було встановити належних відповідачів у справі і клопотань про витребування цих доказів (копії спадкової справи) позивачем, протягом розгляду справи, суду не заявлялось. Враховуючи наведене, а також те, що на підтвердження викладених в позові обставин щодо неможливості реалізації своїх спадкових прав на оформлення спадщини через органи нотаріату позивач не надав належних та допустимих доказів, а також те, що ці вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, суд враховуючи викладені обставини вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування є передчасними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача.

Outcome: dismissed