Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

29.09.2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Ракул Оксана Володимирівна про визнання договорів дарування недійсними та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 15 січня 2014 року між нею та [PERSON] був укладений Договір безпроцентної позики №15/01/2014 (надалі - Договір), згідно з яким Позикодавець надав Позичальнику безпроцентну позику в сумі 800 000,00 гривень готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, передбаченими цим Договором. У п. 2.3. Договору сторони домовились, що повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 15.01.2015 року з правом дострокового повернення. Після 15.01.2015 року неповернута сума позики вважається простроченою заборгованістю. Також сторони домовились, що грошові кошти передаються Позикодавцем Позичальнику до підписання цього договору. Підписанням цього договору сторони підтверджують, що Позикодавець передав грошові кошти у розмірі 800 000,00 гривень готівкою, а Позичальник їх отримав. Свої зобов`язання по Договору Позикодавець виконав у повному обсязі: обумовлена сторонами сума позики була передана Позичальнику у повному обсязі, що підтверджується фактом укладання договору, як це зазначено у п. 2.2. Договору. 12 червня 2014 року між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до договору безпроцентної позики №15/01/2014 від 15.01.2014 року (надалі-Додаткова угода №1). Згідно з п. 1 Додаткової угоди №1 Сторони погодились змінити та доповнити наступні пункти Договору: Пункт 1.1. Договору викласти у такій редакції: «1.1. За даним договором Позикодавець надає Позичальнику безпроцентну позику в сумі, що еквівалентна 100 000,00 дол. США готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути позику або у валюті договору, або в гривневому еквіваленті за ринковим курсом, актуальним на дату повернення позики.» Пункт 2.1. Договору позики викласти у такій редакції: «2.1. Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв готівкові грошові кошти (позику) у розмірі, еквівалентному 100 000,00 дол. США. Сторони погодили, що станом на дату укладання договору гривневий еквівалент цієї суми складає 800 000,00 гривень.». Пункт 2.3. Договору позики викласти у такій редакції: «2.3. Повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 12.06.2015 року з правом дострокового повернення. Після 12.06.2015 року не повернута сума позики вважається простроченою заборгованістю. 08 вересня 2015 року між сторонами була укладена Додаткова угода №2 до договору безпроцентної позики №15/01/2014 від 15.01.2014 року (надалі Додаткова угода №2). Згідно з п 1. Додаткової угоди №2 Сторони погодились змінити та доповнити наступні пункти Договору: Пункт 2.3. Договору позики викласти у такій редакції: «2.3. Повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 31.12.2015 року з правом дострокового повернення. Після 31.12.2015 року не повернута сума позики вважається простроченою заборгованістю. Відповідно до п 4.1. всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Центр захисту бізнесу», згідно з регламентом третейського суду. Позивач зазначає, що свої зобов`язання по Договору позичальник не виконав: станом на 31.12.2015 року (кінцева дата виконання зобов`язання) його зобов`язання перед позикодавцем залишилося не виконаним. З метою захисту своїх прав Позикодавець на підставі Розділу 4 Договору звернувся до Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» з позовною заявою до Позичальника. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЦЕНТР ЗАХИСТУ БІЗНЕСУ» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016 позовні вимоги Позикодавця були задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 2\~810 000.00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп.), з яких: 2\~555 000,00 грн. сума основного боргу, що підлягає поверненню; 255 000,00 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч) грн. штраф 10% за несвоєчасне повернення позики та витрати з оплати третейського збору у розмірі 32 050,00 грн. (тридцять дві тисячі п`ятдесят гривень 00 коп.). Позивач зауважує, що після ухвалення рішення Позичальник звернувся до Позикодавця з проханням не здійснювати заходи примусового виконання рішення третейського суду. Він наголошував, що обов`язково виконає рішення добровільно, а примусове звернення зумовить для нього додаткове фінансове зобов`язання через відшкодування виконавчого збору. Стверджує, що з метою врегулювання боргового питання 09.03.2016 року між нею та Позикодавцем був укладений Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЦЕНТР ЗАХИСТУ БІЗНЕСУ» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016. Вказує, що у цьому Договорі Позикодавець та Боржник визначили порядок добровільного виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЦЕНТР ЗАХИСТУ БІЗНЕСУ» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016, зокрема Сторони домовились про виконання рішення третейського суду частинами у такій послідовності: до 31.12.2016 року Боржник сплачує Стягувачу 1\~000 000,00 грн; до 31.12.2017 року Боржник сплачує Стягувачу 1\~000 000,00 грн; до 31.12.2018 року Боржник сплачує Стягувачу 810 000,00 грн. Також сторони домовились, що у разі належного виконання Боржником своїх обов`язків за цим договором, Стягувач прощає йому розмір третейського збору, який підлягає відшкодуванню згідно рішення третейського суду. Після підписання цього договору, у разі належного виконання Боржником взятих на себе обов`язків за цим договором, Стягувач зобов`язується: не звертатися до суду загальної юрисдикції з заявою про видачу виконавчого документа на виконання рішення третейського суду (п. 3 Договору). Після підписання цього договору та до його повного виконання Боржником, Боржник зобов`язується: без згоди Стягувача не відчужувати належне йому на праві власності майно, вартість якого перевищує 50 000,00 грн. (п. 4 Договору). Сторони встановили строк дії цього договору до 31.12.2018 року. У разі невиконання будь-якою стороною умов цього договору, договір вважається припинений достроково з моменту такого невиконання. Вказує, що зазначений договір Боржником так і не був виконаний, до 31.12.2018 року ним не було здійснено часткової оплати боргу. Разом із цим Боржник наполегливо просив Стягувача не здійснювати заходи, спрямовані на примусове виконання рішення третейського суду. Зазначає, що 12 січня 2017 року між Стягувачем та Боржником був укладений Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЦЕНТР ЗАХИСТУ БІЗНЕСУ» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016. У ньому сторони домовились про виконання рішення третейського суду таким чином: Боржник продає належне йому на праві власності майно, а саме домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку: кадастровий номер 3222486201:01:014:002 за цією ж адресою. Грошові кошти від реалізації майна у розмірі 2810000,00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп.) Боржник зобов`язується передати Стягувачу. Решта коштів залишається Боржнику. Боржник зобов`язується продати майно зазначене у п 1.2. цього договору за ціною не нижче 2810000,00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп.). Сторони, домовились, що після підписання цього Договору втрачає юридичної сили (припиняється) Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЦЕНТР ЗАХИСТУ БІЗНЕСУ» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016 від 09.03.2016 року. Зазначає, що станом на день пред`явлення цього позову Боржник так і не виконав рішення третейського суду. Зволікання з виконанням своїх обов`язків він пояснював тим, що ані домоволодіння, ані земельна ділянка й досі не продалися, а інших джерел надходження коштів у нього немає. Зазначає, що 09 вересня 2022 року звернулася до Приватного нотаріуса Погребняка О.А. (Київський міський нотаріальний округ, м. Київ) з проханням надати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна, яке Відповідач (зобов`язався продати для виконання грошового зобов`язання перед Позивачем. Відповідно до Інформаційної довідки №309407826 про Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна домоволодіння [ADDRESS] було зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом Ракул Оксаною Володимирівною, (Бучанський районний нотаріальний округ, Київська обл.), на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28769240 від 16.03.2016 року за [PERSON] . Підставою для реєстрації став договір дарування, домоволодіння, серія та номер: 848, виданий 16.03.2016 року, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області; земельна ділянка: кадастровий номер 3222486201:01:014:002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована державним реєстратором приватним нотаріусом Ракул Оксаною Володимирівною, (Бучанський районний нотаріальний округ, Київська обл.), на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28769667 від 16.03.2016 17:03:44, за [PERSON] . Підставою для реєстрації став договір дарування, земельної ділянки, серія та номер: 849, виданий 16.03.2016 року, видавник: Ракул О.В., приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Вказує, що Відповідач всупереч взятим на себе обов`язкам по Договору про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЦЕНТР ЗАХИСТУ БІЗНЕСУ» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016 від 09 березня 2016 року, а саме пункту 4 Договору відчужив належне йому на праві приватної власності майно: домоволодіння [ADDRESS] ; земельну ділянку: кадастровий номер 3222486201:01:014:002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що такі дії Відповідача спрямовані виключно на уникнення виконання рішення третейського суду. Також Позивач вважає, що договори дарування, на підставі яких Відповідач відчужував майно, мають всі ознаки фраудаторного правочину, тож мають бути визнані судом недійсними. Відповідач відчужив майно по оспорюваних договорах на близьку родичку (на це вказує однакове у обдарованої з Відповідачем прізвище, - [PERSON] ).Оспорювані договори мали безоплатний характер (договори дарування). Оспорювані договори укладалися одразу після ухвалення рішення у третейській справі, за яким з Відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 2\~810 000,00 грн. Більше того, Відповідач знав, що Позивачка має намір звернутися за отриманням виконавчого документа для примусового виконання рішення третейського суду. Тож, майже одразу (через дванадцять днів) після набуття сили рішення третейського суду відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно. На підставі викладеного, позивач просила суд: визнати недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS] укладений 16.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 848, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Ракул О.В. визнати недійсним договір дарування земельної ділянки: кадастровий номер 3222486201:01:014:002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 16.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 849, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Ракул О.В. відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення домоволодіння [ADDRESS] , [PERSON] . відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення земельної ділянки: кадастровий номер 3222486201:01:014:002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.11.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 27.02.2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив суд накласти арешт на майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3222486201:01:014:002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також заборонити вчиняти будь-які дії щодо цього майна. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.03.2023 року заяву задоволено частково. Накладено арешт на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 850500832224, яке на праві приватної власності належать [PERSON] . Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: 3222486201:01:014:0002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 850527232224, яка на праві приватної власності належать [PERSON] . В іншій частині відмовлено. 28.02.2023 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Іваницького В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між позивачем та відповідачем не укладалося жодних договорів застави, тому відповідач мав законні права на відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна. Зазначає, що [PERSON] є донькою [PERSON] тому Відповідач-1 як батько Відповідача-2 мав першочерговий, законний обов`язок забезпечити матеріальне становище своєї дитини. Натомість позивач ігнорував всі його пропозиції щодо мирного врегулювання боргової суперечки і нав`язував виключно своє бачення розв`язання ситуації, не враховуючи думки Відповідача - 1 під час укладання договорів щодо виконання рішення третейського суду. Вказує, що Відповідач - 1 мав законне право на укладання оспорюваних договорів, а факт здійснення відповідного відчуження нерухомого майна не може ставити під сумнів їх реальності та вільного волевиявлення дарувальника. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судові засідання не з`явились. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом установлено, що 15 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір безпроцентної позики №15/01/2014. Згідно з п. 1.1 Договору Позикодавець надає Позичальнику безпроцентну позику в сумі 800 000,00 гривень готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, передбаченими цим Договором. Відповідно до п. 2.2. Договору сторони домовились, що грошові кошти передаються Позикодавцем Позичальнику до підписання цього договору. Підписанням цього договору сторони підтверджують, що Позикодавець передав грошові кошти у розмірі 800 000,00 гривень готівкою, а Позичальник їх отримав. Розписка про отримання коштів може бути видана позичальником на вимогу позикодавця. У п. 2.3. Договору сторони домовились, що повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 15.01.2015 року з правом дострокового повернення. Після 15.01.2015 року неповернута сума позики вважається простроченою заборгованістю. Свої зобов`язання по Договору Позикодавець виконав у повному обсязі: обумовлена сторонами сума позики була передана Позичальнику у повному обсязі, що підтверджується фактом укладання договору, як це зазначено у п. 2.2. Договору. Відповідно до п. 3.1. Договору у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором Позичальник сплачує штраф у розмірі 10 % річних від простроченої суми позики та пеню у розмірі 0,1 % річних за кожен день прострочення. Свої зобов`язання по Договору Позикодавець виконав у повному обсязі, обумовлена сторонами сума позики була передана Позичальнику, що підтверджується фактом укладання договору, як це зазначено у п. 2.2. Договору. 12 червня 2014 року між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до договору безпроцентної позики №15/01/2014 від 15.01.2014 року. Згідно з п. 1 Додаткової угоди №1 Сторони погодились змінити та доповнити наступні пункти Договору: Пункт 1.1. Договору викладено у такій редакції: «1.1. За даним договором Позикодавець надає Позичальнику безпроцентну позику в сумі, що еквівалентна 100 000,00 дол. США готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути позику або у валюті договору, або в гривневому еквіваленті за ринковим курсом, актуальним на дату повернення позики.» Пункт 2.1. Договору позики викладено у такій редакції: «2.1. Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв готівкові грошові кошти (позику) у розмірі, еквівалентному 100 000,00 дол. США. Сторони погодили, що станом на дату укладання договору гривневий еквівалент цієї суми складає 800 000,00 гривень.». Пункт 2.3. Договору позики викласти у такій редакції: «2.3. Повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 12.06.2015 року з правом дострокового повернення. Після 12.06.2015 року не повернута сума позики вважається простроченою заборгованістю. 08 вересня 2015 року між сторонами була укладена Додаткова угода №2 до договору безпроцентної позики №15/01/2014 від 15.01.2014 року. Згідно з п 1. Додаткової угоди №2 Сторони погодились змінити та доповнити наступні пункти Договору: Пункт 2.3. Договору позики викладено у такій редакції: «2.3. Повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 31.12.2015 року з правом дострокового повернення. Після 31.12.2015 року не повернута сума позики вважається простроченою заборгованістю. Відповідно до п 4.1. всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Центр захисту бізнесу», згідно з регламентом третейського суду. Станом на 31.12.2015 року Відповідач свої зобов`язання по Договору перед Позивачем не виконав. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016 позовну заяву [PERSON] задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 2 810 000.00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп.), з яких: 2 555 000,00 грн. сума основного боргу, що підлягає поверненню; 255 000,00 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч) грн. штраф 10% за несвоєчасне повернення позики та витрати з оплати третейського збору у розмірі 32 050,00 грн. (тридцять дві тисячі п`ятдесят гривень 00 коп.). 09. березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016. Відповідно до п.1 Договору сторони визначили порядок добровільного виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016, яким було задоволено вимоги Стягувача, а саме: стягнуто з Боржника на користь Стягувача заборгованість у розмірі 2\~810\~000, 00 грн та витрати з оплати третейського збору у розмірі 32 050, 00 грн. Згідно з п.2 Договору Сторони домовились про виконання рішення третейського суду частинами у такій послідовності: до 31 грудня 2016 року Боржник сплачує Стягувачу 1 000 000,00 грн; до 31 грудня 2017 року Боржник сплачує Стягувачу 1 000 000,00 грн; до 31 грудня 2018 року Боржник сплачує Стягувачу 810 000,00 грн. Також сторони домовились, що у разі належного виконання Боржником своїх обов`язків за цим договором, Стягувач прощає йому розмір третейського збору, який підлягає відшкодуванню згідно рішення третейського суду. П.3 Договору встановлено, що після підписання цього договору, у разі належного виконання Боржником взятих на себе обов`язків за цим договором, Стягувач зобов`язується: не звертатися до суду загальної юрисдикції з заявою про видачу виконавчого документа на виконання рішення третейського суду. Згідно з п. 4 Договору після підписання цього договору та до його повного виконання Боржником, Боржник зобов`язується: без згоди Стягувача не відчужувати належне йому на праві власності майно, вартість якого перевищує 50 000,00 грн. (п. 4 Договору). П.5 Договору зазначено, що Сторони встановили строк дії цього договору до 31 грудня 2018 року. У разі невиконання будь-якою стороною умов цього договору, договір вважається припинений достроково з моменту такого невиконання. Зазначений договір Відповідачем так і не був виконаний до 31 грудня 2018 року. 12 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016. П. 2 Договору передбачено, що сторони домовились про виконання рішення третейського суду таким чином: Боржник продає належне йому на праві власності майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку: кадастровий номер 3222486201:01:014:002. Відповідно до п.3 Договору грошові кошти від реалізації майна у розмірі 2\~810 000,00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп) Боржник зобов`язується передати Стягувачу. Решта коштів залишається Боржнику. Згідно з п.4 Договору Боржник зобов`язується продати майно зазначене у п 1.2. цього Договору за ціною не нижче 2\~810 000,00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп.). П. 5 Договору передбачено, що сторони домовились, що після підписання цього Договору втрачає юридичної сили (припиняється) Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016 від 09.03.2016 року. Відповідно д п.6 Договору у разі повного виконання Боржником рішення третейського суду у інший спосіб, аніж передбачений цим Договором - цей договір слід вважати припиненим, а рішення третейського суду виконаним. Станом на день пред`явлення цього позову Боржник так і не виконав рішення третейського суду. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 309407826 від 09.09.2022 року домоволодіння [ADDRESS] було зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом Ракул Оксаною Володимирівною, (Бучанський районний нотаріальний округ, Київська область), на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28769240 від 16.03.2016 року за [PERSON] . Підставою для реєстрації став договір дарування, домоволодіння, серія та номер: 848, виданий 16.03.2016 року, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області; земельна ділянка: кадастровий номер 3222486201:01:014:002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована державним реєстратором приватним нотаріусом Ракул Оксаною Володимирівною, (Бучанський районний нотаріальний округ, Київська область), на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28769667 від 16.03.2016 17:03:44, за [PERSON] . Підставою для реєстрації став договір дарування, земельної ділянки, серія та номер: 849, виданий 16.03.2016 року, видавник: Ракул О.В., приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування. Позивач вважає, що цей правочин має ознаки фраудаторного, тобто удаваного, оскільки на його переконання спрямований на уникнення боржником виконання зобов`язання. За цим договором [PERSON] подарував [PERSON] нерухоме майно, за рахунок якого позивач мав намір задовольнити вимоги з погашення заборгованості за договором безпроцентної позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, 15 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір безпроцентної позики №15/01/2014, Згідно з яким Позикодавець надає Позичальнику безпроцентну позику в сумі 800 000,00 гривень готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, передбаченими цим Договором. 12 червня 2014 року між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до договору безпроцентної позики №15/01/2014 від 15.01.2014 року, згідно з якою Сторони погодились змінити та доповнити Договір положенням про те, що сума позики в розмірі 800\~000,00 грн станом на дату укладення Договору еквівалентна 100 000,00 дол. США. Повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 12 червня 2015 року з правом дострокового повернення. 08 вересня 2015 року між сторонами була укладена Додаткова угода №2 до договору безпроцентної позики №15/01/2014 від 15.01.2014 року, згідно з якою Сторони погодили, що повернення отриманих коштів Позичальником має бути здійснено не пізніше 31 грудня 2015 року з правом дострокового повернення. Після 31 грудня 2015 року не повернута сума позики вважається простроченою заборгованістю. Станом на 31 грудня 2015 року Відповідач свої зобов`язання по Договору перед Позивачем не виконав. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 2 810 000.00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп.), з яких: 2 555 000,00 грн. сума основного боргу, що підлягає поверненню; 255 000,00 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч) грн. штраф 10% за несвоєчасне повернення позики та витрати з оплати третейського збору у розмірі 32 050,00 грн. (тридцять дві тисячі п`ятдесят гривень 00 коп.). 09.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016, згідно якого Сторони домовились, що до 31 грудня 2016 року Боржник сплачує Стягувачу 1 000 000,00 грн; до 31.12.2017 року Боржник сплачує Стягувачу 1 000 000,00 грн; до 31 грудня 2018 року Боржник сплачує Стягувачу 810 000,00 грн. Також сторони домовились, що у разі належного виконання Боржником своїх обов`язків за цим договором, Стягувач прощає йому розмір третейського збору, який підлягає відшкодуванню згідно рішення третейського суду. Після підписання цього договору та до його повного виконання Боржником, Боржник зобов`язується без згоди Стягувача не відчужувати належне йому на праві власності майно, вартість якого перевищує 50 000,00 грн. Зазначений договір Відповідачем не був виконаний до 31 грудня 2018 року. 12 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/1/2016, відповідно до якого сторони домовились про виконання рішення третейського суду таким чином: Боржник продає належне йому на праві власності майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку: кадастровий номер 3222486201:01:014:002, грошові кошти від реалізації майна у розмірі 2 810 000,00 грн. (два мільйони вісімсот десять тисяч 00 коп.) Боржник зобов`язується передати Стягувачу. Решта коштів залишається Боржнику. Разом з тим, Відповідач всупереч взятим на себе зобов`язанням за Договором про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/12016 від 09 березня 2016 року, відчужив належне йому майно на праві приватної власності. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Цивільним законодавством закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено такий висновок: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: 1.фіктивного (стаття 234 ЦК України); 2.такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); 3.такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16. У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511 св 19) зроблено висновок: «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).» З матеріалів справи вбачається, що Відповідач всупереч взятим на себе зобов`язанням за Договором про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/12016 від 09 березня 2016 року, відчужив належне йому майно на праві приватної власності на користь своєї дочки на підставі договору дарування. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Враховуючи вищенаведене, дії Відповідача суд вважає вчиненими всупереч принципу добросовісності учасників цивільних правовідносин, а в цілому вчинений правочин (договір дарування домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки: кадастровий номер 3222486201:01:014:002.) на переконання суду набуває ознак фраудаторного правочину, оскільки вчинений Відповідачем одразу після ухвалення рішення у третейській справі, за яким з Відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 2\~810 000, 00 грн. Внаслідок укладеного договору дарування домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки: кадастровий номер 3222486201:01:014:002 боржник перестає бути платоспроможним, а поведінка боржника при укладенні цього правочину суперечить його поведінці стосовно погодження на виконання умов, зокрема, п.4 Договору про добровільне виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Центр захисту бізнесу» від 03 березня 2016 року у справі №001/12016 від 09 березня 2016 року. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки: кадастровий номер 3222486201:01:014:002, вчиненим [PERSON] на користь своєї дочки [PERSON] суд вважає обґрунтованими, оскільки вказаний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника. Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20. Разом з тим, суд зазначає, що вимога позивача про відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 3222486201:01:014:002 [PERSON] не призведе до поновлення порушеного права позивача. Так, ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, в результаті визнання оспорюваного договору дарування, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, недійсним, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, а відтак задоволення позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, не призведе до захисту порушеного права позивача, тому суд відмовляє в її задоволенні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] в частині визнання недійсними договорів дарування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає частковому стягненню судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

Outcome: partial