Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з батьком. Свої вимоги обґрунтував тим, що від шлюбу із відповідачкою мають спільну малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитини проживала разом із відповідачкою. Наразі відповідачка не займається вихованням та навчанням дитини, не цікавиться успіхами дитини в школі. Позивач оплачує відвідування дитиною додаткових занять з викладачем англійської мови. Неодноразово, відповідач не відпускала дитину на заняття з викладачем, надаючи перевагу походу з дитиною по магазинах. Позивач постійно цікавиться успіхами дитини в школі, приймає участь у роботі батьківських зборів, підтримує зв`язок з класним керівником, в свою чергу відповідач, не відвідує батьківських зборів та не цікавиться успіхами сина, що підтверджується характеристикою зі школи. 21.05.2023 року відповідач завдала дитині тілесні ушкодження у вигляді забоїв та синців, що підтверджується довідкою лікаря-травматолога. Того ж дня, працівники поліції, які прибули на виклик, передали дитину батьку, бо дитина категорично відмовлялася залишатися з матір`ю. З 21.05.2023 року, коли дитину забрали від матері, відповідач жодного разу навіть не зателефонувала дитині, хоча в дитини є власний телефон, та не поцікавилася його справами. Позивач, за місцем свого проживання має всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, окрему кімнату для дитини, обладнане місце для навчання дитини. Дитина сторін виявляє бажання проживати разом з батьком. Ухвалою від 13.07.2023 року прийнято позовну заяву та відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від\~21.08.2023\~року зобов`язано\~Службу\~у справах\~дітей\~та\~сім`ї Виконавчого\~комітету\~Української\~міської ради\~Обухівського\~району\~київської області надати висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою від 31.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засідання позивач свої вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що в травні 2023 року забрав дитину проживати до себе, так як має реальні побоювання, що дитині може бути заподіяна фізична та психологічна шкода матір`ю. Зазначив, що відповідачка протягом тривалого періоду веде усамітнений спосіб життя, ніде не працює, не підтримує будь-яких соціальних зав`язків, спосіб її життя зводиться до відвідування продуктового магазину за потреби та проводження значного часу в інтернеті, де вона зазвичай передивляється релігійні богослужіння. Протягом декількох років відповідачка неналежним чином здійснює догляд за дитиною, який часто має неохайний вигляд, одягнений не по сезону, відчуває дефіцит в речах першої необхідності, може ігнорувати потреби сина в їжі. Відповідачка також чинить перешкоди в спілкуванні дитини із батьком, вдаючись до принизливих покарань до дитини, відібрання особистих речей у випадках, коли їй стає відомо про їхні побачення або агресивно реагуючи на прохання сина побачитись із позивачем. Відповідачка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить надані нею письмові пояснення, який суд розцінює за своєю суття, як відзив на позовну заяву. В своїх поясненнях відповідачка заперечує факт завдання нею тілесних ушкоджень дитині, та стверджує про факти педофілії та наркоманії, свідком яких стала її дитина з боку позивача та його дружини. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання, в якому розгляд справи провести без її участі, надала висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , та відповідач, [PERSON] , зареєстрували шлюб 22 січня 2011 року у Виконавчому комітеті Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 5. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо місця проживання їх малолітньої дитини. Як вбачається із позовної заяви, відповідачка не займається вихованням та навчанням дитини, не цікавиться успіхами дитини в школі. Вказані обставини, встановлені як на підставі пояснень позивача, так і інших осіб. Зокрема, допитана в судовому засідання дитина [PERSON] , 2011 року народження, висловив впевнене та тверде бажання проживати разом із батьком та його дружиною [PERSON] , з якою в нього склалися добрі відносини. Зі слів дитини, мати не опікувалася його вихованням та навчанням, більшість часу проводила, сидячи за комп`ютером та заслуховуючи церковні співи, уникала спілкування із людьми. Також [PERSON] повідомив, що мати часто застосовувала до нього покарання у вигляді тримання в кутку за його бажання спілкуватися із батьком, словесно принижувала. Свідок [PERSON] , який доводиться сусідом по поверху відповідачки та другом сім`ї позивача зазначив, що був неодноразовим свідком криків, які доносилися із квартири відповідачки, звернених на адресу [PERSON] , і таких, що містили принизливі висловлення щодо дитини. Часто в ході таких скандалів із квартири доносилися прохання [PERSON] про допомогу. [PERSON] часто мав неохайний вигляд, міг бути вдягнутий в брудний та рваний одяг. Відповідачка могла вигнати дитину на вулицю, [PERSON] протягом багатьох годин після цього міг залишатися на дитячому майданчику і рухомий почуттям голоду звертався до нього (свідка) із проханням надати йому щось поїсти. На думку свідка, поведінка відповідачки може мати ознаки психічного розладу, оскільки остання часто висловлює безпідставну агресію, звертається до поліції із скаргами на сусідів, на кшталт, що в його однокімнатній квартирі проживає біля тридцяти незареєстрованих громадян Арменії, має нав`язливо ідею не перетинатися із людьми під час виходу із квартири і вимагала такої поведінки від дитини. Свідок [PERSON] , яка доводиться дружиною позивачеві, пояснила, що з травня 2023 року [PERSON] постійно проживає із ними, в них склалися добрі відносини, вихованням дитини вони займаються разом із позивачем. Відповідно до характеристики з місця навчання дитини позивач постійно цікавиться успіхами сина в школі, приймає участь у роботі батьківських зборів, підтримує зв`язок з класним керівником, в свою чергу відповідач, не відвідує батьківських зборів та не цікавиться успіхами сина, що підтверджується характеристикою зі школи. Позивач має постійне місце проживання, з 2015 року і по теперішній час мешкає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №33 від 30.05.2023 року. Позивач, за місцем свого проживання має всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, окрему кімнату для дитини, обладнане місце для навчання дитини, тощо, що підтверджується актом обстеження умов проживання №36 від 24.05.2023 року. Відповідно до акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 24 травня 2023 року, комісія встановила відсутність ризиків для безпеки дитини за місцем проживання позивача. Як вбачається з копії Висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, виданого служби у справах дітей ВК Української міської ради, від 03.10.2023 року № 312, доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком громадянином [PERSON] . Частинами 1, 3 статті 13\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частинами 7-10 статті 7\~Сімейного кодексу\~України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого 1991\~року №\~789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини № 31111/04 від 07.12.2006 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 (заява № 2091/13) у справі "М. С. проти України" стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Також суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161\~СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що, враховуючи 12-річний вік [PERSON] , який за ст. 160 СК України дозволяє йому вже приймати участь наряду із батьками у визначенні свого місця проживання, емоційну прив`язаність до батька, яка доводиться не тільки поясненнями самої дитини та позивача, але й висновком психолога, поведінкою відповідачки, яка не націлена на створення безпечного, спокійного та стійкого середовища для дитини, що знайшло підтвердження в судовому засіданні, визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , слід із батьком в якнайкращих інтересах дитини. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. Оскільки позивач у позовній заяві та під час судового розгляду не вимагав відшкодування судових витрат, питання щодо їх розподілу між сторонами судом не вирішувалося.

Outcome: approved