Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визначити розмір заборгованості по кредитному договору №023-04/ПК від 19.10.2004 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до договору дарування укладеного між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] від 20.07.2020 року, позивач став власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вищевказаному укладенню договору дарування передували, а також паралельно відбувались наступні обставини. 19.10.2004 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Альянс» укладено кредитний договір №023-04/ПК на відкриття кредитної лінії. Відповідно до умов кредитного договору і на його умовах позичальник користувався кредитними коштами, які у 2014 році повернув у повному обсязі. Квартира [ADDRESS] стала одним із предметів іпотеки на підставі договору іпотеки від 20.10.2004 року. Іншим договором іпотеки по кредитному договору була квартира брата позивача [PERSON] ( [ADDRESS] ). Не погоджуючись із відсутністю у позичальника заборгованості за кредитним договором ПАТ «Банк Альянс» у 2014 році звернувся з відповідними позовами до суду. В процесі апеляційного оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва №757/35497/ 14-ц за позовом ПАТ «Банк Альянс» до поручителя [PERSON] (третя особа [PERSON] ), відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21.12.2016 року, у зв`язку з запереченнями відповідача стосовно наявності заборгованості по цьому договору було призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: визначити розмір заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором №023-04/ПК від 19 жовтня 2004 року з додатковими угодами до нього станом на 31 жовтня 2014 року з урахуванням розрахунків, наданих суду та долучених до доказів на підтвердження погашення кредитної заборгованості. За наслідками проведеної експертизи експерти прийшли до наступного висновку (Висновок КНДІСЕ від 30 червня 2016 року №977/12117-12119/17-45, аркуш 22 Висновку КНДІСЕ): «Враховуючи розбіжність між даними заяв на видачу готівки та виписки Банку в частині отримання [PERSON] коштів, документально підтвердити заборгованість [PERSON] за кредитним договором №023-04/ПК від 19 жовтня 2004 року з додатковими угодами до нього, визначену ПАТ «Банк Альянс» розрахунку заборгованості станом на 31 жовтня 2014 не видається за можливе. За умови, якщо [PERSON] за кредитним договором №023-04/ПК від 19 жовтня 2004 отримано кредитні кошти в сумі 1271068,51 грн. та 85385,00 Євро (згідно виписки банку), заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Банк Альянс» розрахунково складає 48 654,25 Євро в тому числі: заборгованість по тілу кредиту 63 262,06 Євро; переплата по процентах 14 607,82 Євро. За умови, якщо [PERSON] за кредитним договором №023-04/ПК від 19 жовтня 2004 отримано кредитні кошти в сумі 655368,51 грн. та 85385 Єеро (згідно заяви на видачу готівки), заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Банк Альянс» розрахунково складає 135515,00 Євро в тому числі: переплата по тілу кредиту 50655,92 Євро; переплата по процентам 84859,08 Євро. Отже, на думку позивача, експерти проаналізували надані документи, у тому числі кредитний договір із додатками, всі наявні первинні документи, звернення позичальника про надання йому грошових коштів тощо, не знайшли підтвердження наявності заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Більше того, експерти виявили заборгованість ПАТ «Банк Альянс» перед [PERSON] (переплату) в розмірі 135515,00 Євро. Разом із тим, як з`ясувалося, позикодавець по Кредитному договору (ПАТ «Банк Альянс) незважаючи на вищевказаний висновок КНДІСЕ від 30 червня 2016 року щодо відсутності заборгованості [PERSON] по Кредитному договору; незважаючи на постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у справі №757/35497/14-ц, якою заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 30.04.2015 за позовом ПАТ «Банк Альянс» до [PERSON] про стягнення заборгованості по Кредитному договору скасоване, у задоволенні позову відмовлено, а також незважаючи на існуючу заборону здійснювати дії, пов`язані з відчуженням будь-ким способом предметів іпотеки (відповідно до ухвали про забезпечення позову Личаківського районного суду міста Львова від 30 червня 2016 року у справі №463/818/16-ц за позовом ПАТ «Банк Альянс» до [PERSON] (третя особа брат [PERSON] ) про стягнення заборгованості по Кредитному договору, здійснив наступні дії: 08 червня 2018 року уклав Договір №7 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором прав за Договором забезпечення, відповідно до якого передав права вимоги по Кредитному договору (у тому числі, по Договору Іпотеки, що є грубим порушенням чинного законодавства - умисне невиконання судового рішення) новому кредитору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс плюс». Відповідно до п.2.2. вищевказаного Договору №7 розмір заборгованості боржника [PERSON] , за Кредитним договором №023-04/ПК становить 127885,30 Євро. Цього ж дня, 08 червня 2018 року ТОВ «Альянс плюс» переуклало (уклало новий) Договір №12-СФ/18 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним л: говором прав за Договором забезпечення, відповідно до якого передало права вимоги по кредитному договору (у тому числі, по Договору Іпотеки) новому кредитору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Схід Фінанс» (відповідачеві). Відповідно до п.2.2. вищевказаного Договору №12-СФ/18 розмір заборгованості боржника ( [PERSON] ) за кредитним договором №023-04ПК від 19.10.2004 становить 127885,30 Євро. Таким чином, спір між позивачем та відповідачем полягає в наступному: позивач, посилаючись на вищевказаний висновок КНДІСЕ від 30 червня 2016 року №977/12117-12119/17-45 (у якому викладено кваліфікований розрахунок заборгованості та обґрунтування разом із посиланням на вимоги чинного законодавства), вважає, що по кредитному договору існує заборгованість Банку перед позичальником (переплата) у розмірі 25 515,00 Євро. Таким чином, враховуючи наявність спору між учасниками цієї справи стосовно боржника і розміру заборгованості по кредитному договору, виникла необхідність встановлення розміру заборгованості по Кредитному договору. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. 19.05.2023 року від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення в яких він підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив їх задовольнити. 22.05.2023 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2023 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. 13.06.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що позивачу [PERSON] позика/кредит ТОВ «Фінансова компанія «СХІД ФІНАНС» не надавався, будь-які правовідносини між ним та відповідачем відсутні, отже викликає сумні правомірність та підстави для звернення з позовом. 19.10.2004 між ним та ПАТ «Банк Альянс» укладено кредитний договір №023-04/ПК, до якого неодноразово вносились зміни, зокрема, щодо розміру позики, строку дії договору, процентної ставки, тощо. З приводу виконання зобов`язань за кредитним договором тривали судові спори про стягнення заборгованості, в межах яких було проведено комісійну судово-економічну експертизу, за наслідками якої встановлено, на думку позивача, що при виконанні зобов`язань за кредитним договором боржник нібито переплатив в загальному 135515,00 євро, в тому числі по тілу кредиту - 50655,92 євро, по процентах - 84 859,08 євро. Стосовно даних кредитних зобов`язань існували різноманітні спори, зокрема у справі №463/3710/14-ц заочним рішенням від 12 грудня 2014 року Личаківським районним судом м. Львів було задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк Альянс» та стягнуто з боржника у справі - [PERSON] на користь ПАТ «Банк Альянс» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 141329,19 євро, що згідно офіційного курсу Національного банку України на той час становило 2744771,16 грн. В подальшому, зазначене заочне рішення від 12.12.2014 було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2012, а справу направлено на новий розгляд. Згодом заборгованість за кредитним договором та відповідними договорами забезпечення була відступлена ПАТ «Банк Альянс» на користь Відповідача ТОВ «Фінансова компанія «СХІД ФІНАНС», до якого перейшли всі права кредитора у кредитному зобов`язанні. 12 листопада 2019 року відповідач ТОВ «Фінансова компанія «СХІД ФІНАНС» в межах розгляду справи №463/3710/14-ц звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі в зв`язку із погашенням боргу шляхом набуття кредитором права на предмет іпотеки. Суд розглядаючи дану заяву встановив, що «враховуючи заяву позивача ТОВ «Фінансова компанія «СХІІД ФІНАНС» про закриття провадження по справі у зв`язку з погашенням відповідачем виниклого боргу, та враховуючи те, що сторона відповідача жодних дій щодо оспорення перереєстрації іпотечного майна на ТОВ «СХІД ФІНАНС» не вживала, оскільки до спеціальної комісії при Міністерстві юстиції щодо правомірності реєстрації та з позовом до ТОВ «СХІД ФІНАНС» в суд не зверталась, то суд приходить до висновку, що така заява не суперечить чинному законодавству та не порушує інтереси сторін, а тому вважає за можливе прийняти в підготовчому засіданні ухвалу про закриття провадження по справі за первісним позовом.» В свою чергу, зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «СХІД ФІНАНС» про стягнення коштів та визнання недійсним договору іпотеки було виділено в окреме провадження (справа №463/9645/19- ц), яка наразі знаходиться на розгляді в суді касаційної інстанції. Важливим є те, що в справі №463/9645/19-ц боржником [PERSON] , який виступає в даній справі третьою особою, було заявлено зустрічні позовні вимоги до ПАТ «Банк Альянс», відповідно до яких [PERSON] просив суд стягнути з ПАТ «Банк Альянс» на його користь грошові кошти у розмірі 135515,00 Євро, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ на дату 21.03.2021 року становить 4469081,43 гривень, що на його думку було переплатою за Кредитним договором; визнати такими, що припинили свою дію 30.10.2014 року відповідні договори іпотеки. В обґрунтування своїх вимог про стягнення з ПАТ «Банк Альянс» нібито суми переплати за кредитним договором, [PERSON] посилався на висновки КНДІСЕ №977/12117-12119 від 30.06.2017 яку позивач додає і до матеріалів цієї справи, що наразі розглядається Голосіївським районним судом м. Києва, яка була зроблена в межах розгляду справи №757/35497/14-ц про стягнення боргу з поручителя за Кредитним договором (Експертний висновок). Даному Експертному висновку було надано належну оцінку та зазначено наступне: «...у справі яка розглядається наданий позивачем експертний висновок не може вважатись належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом здійснення переплати за кредитним договором. Так, згідно дослідницької частини цього висновку, експерту не було надано всіх первинних документів бухгалтерського обліку і, як вбачається, факт отримання кредитних коштів документально підтверджувався лише частково і сам позичальник не визнавав отримання деяких траншів через відсутність свого підпису на заяві про видачу готівки. Як наслідок, експерт формував свої висновки «під умовою», хоча факт неподання банком кредитних коштів жодним чином не підтверджений. На думку суду, такий висновок ґрунтується на припущеннях, а відтак, суд не приймає його до уваги та визнає неналежним доказом. Відповідно, суд визнає безпідставною і саму вимогу про стягнення коштів та відмовляє в її задоволенні. » Отже, Личаківський районний суд м. Львова у справі №463/9645/19-ц у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Банк Альянс» про стягнення на його користь грошові кошти у розмірі 135515,00 Євро та визнання договорі іпотеки припиненими відмовив. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. 19.06.2023 року від третьої особи надійшли письмові пояснення в яких викладені обставини аналогічні позовній заяві. Також, до пояснень було долучено позов третьої особи [PERSON] , яка заявляє самостійні вимоги про визначення відсутності заборгованості. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року позовну заяву третьої особи [PERSON] , яка заявляє самостійні позовні вимоги залишено без розгляду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що 19.10.2004 року між [PERSON] (третя особа) та ПАТ «Банк Альянс» укладено кредитний договір №023-04/ПК на відкриття кредитної лінії. Позивач [PERSON] звертаючись з позовом до суду просив визначити розмір заборгованості по кредитному договору №023-04/ПК від 19.10.2004 року посилаючись на те, що відповідно до висновку КНДІСЕ від 30 червня 2016 року №977/12117-12119/17-45 (у якому викладено кваліфікований розрахунок заборгованості та обґрунтування разом із посиланням на вимоги чинного законодавства), по кредитному договору існує заборгованість Банку перед позичальником (переплата) у розмірі 25515,00 Євро та враховуючи наявність спору між учасниками цієї справи стосовно боржника і розміру заборгованості по кредитному договору, виникла необхідність встановлення розміру заборгованості по кредитному договору, на що слід зазначити наступне. Встановлено, що позивачу [PERSON] позика/кредит ТОВ «Фінансова компанія «СХІД ФІНАНС» не надавався, будь-які правовідносини між ним та відповідачем відсутні. В свою чергу, 19.10.2004 між ним та ПАТ «Банк Альянс» укладено кредитний договір №023-04/ПК, до якого неодноразово вносились зміни, зокрема, щодо розміру позики, строку дії договору, процентної ставки, тощо. З приводу виконання зобов`язань за кредитним договором тривали судові спори про стягнення заборгованості, в межах яких було проведено комісійну судово-економічну експертизу, за наслідками якої встановлено, на думку позивача, що при виконанні зобов`язань за кредитним договором боржник нібито переплатив в загальному 135515,00 євро, в тому числі по тілу кредиту - 50655,92 євро, по процентах - 84 859,08 євро. Слід зазначити, що стосовно даних кредитних зобов`язань існували різноманітні спори, зокрема у справі №463/3710/14-ц заочним рішенням від 12 грудня 2014 року Личаківським районним судом м. Львів було задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк Альянс» та стягнуто з боржника у справі - [PERSON] на користь ПАТ «Банк Альянс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 141329,19 євро, що згідно офіційного курсу Національного банку України на той час становило 2744 771,16 грн. В подальшому, зазначене заочне рішення від 12.12.2014 було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2012, а справу направлено на новий розгляд. Згодом заборгованість за Кредитним договором та відповідними договорами забезпечення була відступлена ПАТ «Банк Альянс» на користь відповідача ТОВ «Фінансова компанія «СХІД ФІНАНС», до якого перейшли всі права кредитора у кредитному зобов`язанні. 12 листопада 2019 року відповідач ТОВ «Фінансова компанія «СХІД ФІНАНС» в межах розгляду справи №463/3710/14-ц звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі в зв`язку із погашенням боргу шляхом набуття кредитором права на предмет іпотеки. Суд розглядаючи дану заяву встановив, що «враховуючи заяву позивача ТОВ «Фінансова компанія «СХІІД ФІНАНС» про закриття провадження по справі у зв`язку з погашенням відповідачем виниклого боргу, та враховуючи те, що сторона відповідача жодних дій щодо оспорення перереєстрації іпотечного майна на ТОВ «СХІД ФІНАНС» не вживала, оскільки до спеціальної комісії при Міністерстві юстиції щодо правомірності реєстрації та з позовом до ТОВ «СХІД ФІНАНС» в суд не зверталась, то суд приходить до висновку, що така заява не суперечить чинному законодавству та не порушує інтереси сторін, а тому вважає за можливе прийняти в підготовчому засіданні ухвалу про закриття провадження по справі за первісним позовом.» В свою чергу, зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «СХІД ФІНАНС» про стягнення коштів та визнання недійсним договору іпотеки було виділено в окреме провадження (справа №463/9645/19- ц), яка наразі знаходиться на розгляді в суді касаційної інстанції. Важливим є те, що в справі №463/9645/19-ц боржником [PERSON] , який виступає в даній справі третьою особою, було заявлено зустрічні позовні вимоги до ПАТ «Банк Альянс», відповідно до яких [PERSON] просив суд стягнути з ПАТ «Банк Альянс» на його користь грошові кошти у розмірі 135515,00 Євро, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ на дату 21.03.2021 року становить 4469081,43 гривень, що на його думку було переплатою за кредитним договором; визнати такими, що припинили свою дію 30.10.2014 року відповідні договори іпотеки. В обґрунтування своїх вимог про стягнення з ПАТ «Банк Альянс» нібито суми переплати за кредитним договором, [PERSON] посилався на висновки КНДІСЕ №977/12117-12119 від 30.06.2017 яку позивач додає і до матеріалів цієї справи, що наразі розглядається Голосіївським районним судом м. Києва, яка була зроблена в межах розгляду справи №757/35497/14-ц про стягнення боргу з поручителя за Кредитним договором (Експертний висновок). При цьому, суд звертає увагу на те, що даному Експертному висновку було надано належну оцінку та зазначено наступне: «...у справі яка розглядається наданий позивачем експертний висновок не може вважатись належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом здійснення переплати за кредитним договором. Так, згідно дослідницької частини цього висновку, експерту не було надано всіх первинних документів бухгалтерського обліку і, як вбачається, факт отримання кредитних коштів документально підтверджувався лише частково і сам позичальник не визнавав отримання деяких траншів через відсутність свого підпису на заяві про видачу готівки (т.1 а.с.135). Як наслідок, експерт формував свої висновки «під умовою», хоча факт неподання банком кредитних коштів жодним чином не підтверджений. На думку суду, такий висновок ґрунтується на припущеннях, а відтак, суд не приймає його до уваги та визнає неналежним доказом. Відповідно, суд визнає безпідставною і саму вимогу про стягнення коштів та відмовляє в її задоволенні. » Отже, Личаківський районний суд м. Львова у справі №463/9645/19-ц у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Банк Альянс» про стягнення на його користь грошові кошти у розмірі 135515,00 Євро та визнання договорі іпотеки припиненими відмовив. З даним рішенням погодився також і суд апеляційної інстанції, який не знайшов підстав для скасування рішення суду першої інстанції. При цьому, суд Апеляційної інстанції зробив наступні висновки: «...Як уже зазначалось вище, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Банк Альянс» у липні 2014 році звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, провадження у справі за яким, в подальшому, було закрите ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2019 року за клопотанням правонаступника банку - ТОВ «СХІД ФІНАНС». При цьому, необхідно зазначити, що відсутність предмету спору ТОВ «СХІД ФІНАНС» пов`язувало не з відсутністю заборгованості за кредитним договором, як такої взагалі, зокрема, шляхом сплати її позичальником, а у зв`язку з позасудовим вирішенням питання стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Також необхідно зазначити і на що позивач звертає увагу суду, як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, у листопаді 2014 році ПАТ «Банк Альянс» окремо звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителя (справа №757/35497/14-ц). Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року позов ПАТ «Банк Альянс» задоволено. Стягнуто з поручителя на користь ПАТ «Банк Альянс» заборгованість за кредитним договором від 19.10.2004 року №023-04/ПК в розмірі 141329,19 євро, що еквівалентно 3349360 грн. 47 коп. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року вказане вище рішення суду першої інстанції змінено, шляхом зменшення суми кредитної заборгованості, що підлягала стягненню з поручителя на користь ПАТ «Банк Альянс», до 48654,25 євро. При цьому, апеляційним судом, з урахуванням висновку призначеної у цій справі та проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз комісійної судово-економічної експертизи від 30.06.2017року в сукупності з іншими доказами, було визнано доведеним отримання позичальником кредитних коштів у сумі 1271068 грн. 61 коп. та 85385 євро та існування заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 48654,25 євро (заборгованість по тілу кредиту - 63262,06 євро та переплата по процентах - 14607,82 євро). Однак, постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року вказане вище рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. За результатами нового розгляду справи №757/35497/14-ц, постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк Альянс» до поручителя, відмовлено. Відмовляючи у задоволенні вказаного позову «апеляційний суд виходив із того, що порука припинена на підставі частини четвертої ст. 559 ЦК України у зв`язку із пропуском банком шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя, а не у зв`язку з відсутністю заборгованості за кредитним договором (основного зобов`язання). Отже, посилання позивача на вказане судове рішення в обґрунтування заявлених позовних вимог є безпідставним. Безпідставними є й посилання позивача на врахування висновку зазначеної вище експертизи, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції, експерт, формував свої висновки «під умовою». Так, зокрема, у висновку експертизи (а.с.124-145 т.1) зазначено, що: «враховуючи розбіжності між даними заяв на видачу готівки та виписки Банку в частині отримання кредитних кошті документально підтвердити заборгованість за кредитним договором М023-04/ПК від 1 жовтня 2004 року з додатковими угодами до нього, визначену ПАТ «Банк Альянс» у розрахунку заборгованості станом на 31 жовтня 2014 року, не видається можливим». Далі судові експерти зазначають: «За умови, якщо [PERSON] за кредитним договором №023-04/ПК від 19.10.2004 року отримано кредитні кошти в сумі 1271068,51 грн. та 85385,00 євро (згідно виписки Банку), заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Банк Альянс» розрахунково складе 48654,25 євро, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту 63262,06 євро; переплата п процентах 14607,82 євро. За умови, якщо [PERSON] за кредитним договором №023-04/ПК від 19.10.2004 року отримано кредитні кошти в сумі 655368,51 грн. та 85385,00 євро (згідно заяв на видачу готівки), заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Банк Альянс» відсутня, при цьому переплата [PERSON] за кредитним договором розрахунково складає 135515,00 євро, в тому числі переплата по тілу кредиту 50655,92 євро; переплата по процентам 84859,08 євро». Отже, висновок експертизи не містить категоричних висновків про розмір заборгованості з кредитним договором станом на 31.10.2014 року. Окрім того, як уже зазначалось вище, за договором відновлювальної кредитної лінії сторони неодноразово змінювали кредитний ліміт шляхом укладення відповідних додаткових договорів, з умовами яких сума кредиту була збільшена, а строк користування кредитними коштам продовжено. Також укладення додаткових договорів ініціювалось й самим позичальником і пов`язувалось і реструктуризацією існуючої заборгованості, а відтак, сама лише відсутність в окремих заявах н видачу готівки підпису позичальника не спростовує факту отримання ним кредитних коштів розмірах, які вказані в заявах. Таким чином, дослідженими судом першої інстанції доказами та жодним судовим рішеннях яке набрало законної сили, не підтверджено факту відсутності заборгованості за кредитна договором станом на 30.10.2014 року внаслідок належного виконання позичальником умов кредитного договору. За наведених обставин, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення спору в оскаржуваній частині рішення, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи задоволенні позову [PERSON] , суд не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду перше інстанції - залишити без змін.» Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, боржником за кредитним договором [PERSON] вже ініціювався розгляд питання судом стосовно повернення кредитором (в даному випадку - відповідач ТОВ «Фінансова компанія «СХІД ФІНАНС») переплати за кредитним договором з посиланням саме на Експертний висновок, який позивач [PERSON] надає в якості доказу і у даній справі. При цьому, судами були зроблені відповідні правильні висновки стосовно неможливості прийняття результатів Експертного висновку, оскільки останній не містить жодних категоричних даних, які б свідчили про наявність самого факту переплати за Кредитним договором та чіткого конкретного розміру такої переплати. Згідно ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, враховуючи і зміст Експертного висновку і висновки судів у пов`язаній справі, вбачається, що експерт не надав конкретних відповідей на запитання про факт наявності переплати, а його висновки ґрунтуються виключно на припущеннях, тобто - за умови якщо [PERSON] дійсно отримано кредит на відповідну суму, то можна допустити наявність переплати за кредитним зобов`язаннями, отже такий Експертний висновок не має доказової сили та не може бути покладений в основу відповідного судового рішення як належний доказ. Такий Експертний висновок не є конкретним чітким та зрозумілим, не підтверджується жодним доказом чи нормою права, в зв`язку із чим Експертний висновок не може слугувати доказом при розгляді і будь-якої іншої справи. Крім того, визначення суми боргу не може бути окремою позовною вимогою, оскільки сума заборгованості за зобов`язанням має визначатись виключно за наявності між сторонами відповідних правовідносин спору стосовно стягнення/оспорювання такої заборгованості чи встановлення інших факті, що випливають з таких правовідносин. На даний час спору між сторонами стосовно стягнення боргу за кредитним договором не існує, такі спори розглядались раніше та були завершені закриттям провадженні у відповідній справі, що позивачем не заперечується. Отже, суд має надавати оцінку фактам наявності чи відсутності боргу у зобов`язанні та його розміру виключно за наявності спору між учасниками такого зобов`язання та за відповідними доказами - первинними документами бухгалтерського обліку документами. Враховуючи наведене, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Окремо слід зазначити, що в аспекті питання належності обраного Позивачем способу захисту слід зауважити, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом спосіб охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Так, законом (ст. 16 ЦК України) передбачені способи захисту прав: Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.1 1.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином, вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який, є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19). Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договорам, ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний, позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотний (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Ооrаn V. Ігеіапсі)). Таким чином як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його, продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Кисіїа V. Роїапа)). Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного, відшкодування. У рішенні від 05.04.2005 у справі «Афанасьев проти України» ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення до суду із позовом про визначення розміру заборгованості відповідача ТОВ «СХІД ФІНАНС» перед ним за Кредитним договором, при цьому позивач не зазначає конкретно яке право та якими діями відповідача було порушено. В свою чергу такий спосіб захисту як визначення судом розміру заборгованості за зобов`язанням не передбачений Законом. Жодних належних та допустимих доказів порушення прав позивача відповідачем не надано. Слід звернути увагу на те, що справа №463/9645/19-ц з фактично аналогічними, але конкретними вимогами щодо стягнення такої переплати за кредитними зобов`язаннями, на яку посилається і сам позивач, вже розглядається судом та наразі перебуває в касаційній інстанції, та виключно в межах тієї справи і може бути вирішено питання щодо факту наявності, відсутності та розміру суми яка нібито є переплатою та чи існують підстави для стягнення певних сум з Відповідача. Верховний Суд України у своїй постанові від 25.12.2013 у справі №6-78цс13 навів такий правовий висновок: «З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19, ухвалених після подання касаційної скарги у цій справі і висновки з яких Верховний Суд вважає за необхідне врахувати на підставі частини четвертої статті 300 ГПК України.» З урахуванням викладеного, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed