Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] (далі по тексту-позивач) до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту-відповідач), треті особи [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якої позивач просить суд: - зобов?язати відповідача виключити з числа службових квартиру [ADDRESS] , а також визнати за позивачем та її донькою [PERSON] право постійного користування вказаною квартирою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказану квартиру у 2002 році отримала мати позивача [PERSON] як службову від ВАТ «Київський мотоциклетний завод», в якому вона працювала 10 років. На теперішній час у квартирі зареєстровані та проживають позивач, її донька [PERSON] , мати позивача [PERSON] , брат позивача [PERSON] . Так, спірною квартирою позивачка разом з сім?єю володіє та користується понад двадцяти років, яка є також єдиним постійним місцем проживання сім`ї, оскільки зареєстрованого на праві власності нерухомого майна жодний з членів сім`ї позивача не має. У січні 2023 року позивач отримала від відповідача лист за №109-109/Д-1363 від 09.12.2022р., відповідно до якого їй було відмовлено в наданні квартири [ADDRESS] в постійне користування, оскільки розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.03.2002р. №496 квартиру було включено до числа службових житлових приміщень ВАТ «Київський мотоциклетний завод» і клопотання від останнього про виключення квартири з числа службових приміщень до адміністрації не надходило. Вказану відмову позивач вважає протиправною та такою, що порушує її право та членів її сім?ї на належний соціальних захист. Позивач зауважує, що ПАТ «Київський мотоциклетний завод» не є повноваженим органом управління житловим фондом, зокрема, і спірною квартирою, що підтверджено листом №М13-16 від 13.01.2020р., №109-3568 від 19.08.2022р. Ухвалою суду від 10.04.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 11.05.2023р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечуючи проти задоволення позову вказала наступне. Шевченківська РДА як місцевий орган державної виконавчої влади діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, в тому числі приймає відповідні рішення щодо надання ордеру на жилі приміщення, тощо, лише за наявності відповідних правових підстав. Так, житловий будинок [ADDRESS] включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з рішенням Київської міської ради від 02.12.2010р. № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва». На виконання вказаного рішення Київської міської ради, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010р. № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» зазначений будинок було віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011р. №80 «Про закріплення майна за КП «Керуюча дирекція» (в редакції розпорядження від 30.12.2016 № 801) житловий будинок [ADDRESS] було закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового Фонду Шевченківського району м. Києва». Представник відповідача зауважила, що для вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове. Як вбачається з матеріалів справи, матері позивачки, 27.05.2002р. було видано ордер № 3263 на жилу площу - квартира [ADDRESS] . Вказаний ордер надавався матері позивачки, яка на той час працювала двірником ЖКВ на ВАТ «Київмотзавод» на час роботи на даній посаді. Також представник вказує, що позовна вимога про зобов`язання Шевченківської районну в місті Києві державної адміністрації виключити квартири з числа службових є втручанням в дискреційні повноваження органу державної влади, а тому не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки належать до юрисдикції адміністративних судів. Крім того, позовна вимога про зобов`язання виділити в постійне користування конкретне житлове приміщення є також втручанням в дискреційні повноваження органу державної влади, оскільки житлові приміщення надаються громадянам в порядку черговості. Представник відповідача повідомляє, що квартира [ADDRESS] не приватизована та знаходиться в комунальній власності, а також наголошує увагу на тому, що жодного документу, який є підставою для визнання права користування та проживання в спірному жилому приміщенні позивач не має, також жодних доказів на підтвердження факту порушення Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією охоронюваних законом прав та інтересів позивача останньою не надано. 16.05.2023р. до суду надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви від [PERSON] , в яких вона підтримала позовні вимоги, а також підтвердила фактичні обставини правовідносин, які вказані у позовній заяві. 16.05.2023р. до суду надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви від [PERSON] , в яких він підтримав позовні вимоги, а також підтвердив фактичні обставини правовідносин, які вказані у позовній заяві. 30.05.2023р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач підтримала позовні вимоги, оскільки у службовій квартирі проживає більше 20 років та набула право на її приватизацію. При цьому, позивач заперечила про втручання в дискреційні повноваження відповідача, а також наголосила увагу, що в даному випадку орган місцевого самоврядування реалізовує свої повноваження власника державного житлового фонду/гуртожитку, тобто перебуває з громадянином у приватноправових відносинах, що вказує на те, що даний спір належить до цивільної юрисдикції. Ухвалою суду від 05.06.2023р. закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити, наголосивши про протиправність відмови відповідача щодо надання спірної квартири у користування позивача та її сім`ї, оскільки порушує право останніх на соціальний захист. Представник відповідача заперечила проти задоволення позову та наголосила увагу на тому, що ордер на спірну квартиру видавався матері позивача на час роботи, однак вона вже майже 12 років не працює на підприємстві, також представник зауважила, що відмову необхідно оскаржувати в адміністративному порядку. Треті особи у судове засідання не з`явлися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в матеріалах справи наявні заяви [PERSON] , [PERSON] про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини спірних правовідносин. Згідно рішення адміністрації ВАТ «Київський мотоциклетний завод» від 04.03.2002р. за №11 [PERSON] на родину з трьох осіб (вона - 1961р.н., дочка [PERSON] 1982 р.н., син [PERSON] 1988 р.н.), було надано службове житлове приміщення, а саме: ізольовану двокімнатну квартиру [ADDRESS] на першому поверсі. 27.05.2002р. Шевченківською районною в м.Києві державною адміністрацією було видано ордер № 3263 [PERSON] , сім`я якої складається з 3 осіб, на право зайняття двох кімнат житловою площею 29,2 кв.м у квартирі [ADDRESS] . Ордер видано на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 07.05.2002р., а також на час роботи [PERSON] на підприємстві. Вказана квартира включена в числа службових приміщень, а також відноситься до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підтверджено копією витягу з розпорядження Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 26.03.2002р. за №496, а також копією рішення Київської міської ради від 02.12.2010р. за №284/5096. В свою чергу, у листі Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації зазначено від 15.09.2023р. за №109-5606 повідомлено, що розпорядження про виключення квартири [ADDRESS] , Шевченківською районною в м.Києві державною адміністрацією не приймалося. За інформацією наданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» вказаний житловий будинок передано та закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча дирекція», відповідно до рішення Шевченківської районної у м.Києві ради від 19.02.2007р. № 187 «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Шевченківського району». З копії архівної довідки ПАТ «Київський мотоциклетний завод» від 08.09.2021р. за №90 вбачається, що [PERSON] , починаючи з 04.11.1991р. по 01.07.2001р. працювала на Київському мотоциклетному заводі. Із змісту витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , станом на день звернення до суду з даним позовом, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач перебуває на квартирному обліку з 28.11.2013р. у складі сім`ї з 3 осіб (позивач, [PERSON] , [PERSON] ), загальна черга забезпечення житлом, що підтверджено копією довідки начальника відділу обліку та розподілу житлової площи Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 16.09.2022р. за №212. У відповідь на звернення позивача щодо вирішення житлового питання, заступник голови Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації повідомив у листі від 09.12.2022р. за №109-109/Д-1363, що службова квартира [ADDRESS] , навалася родині [PERSON] безпосередньо ВАТ «Київський мотоциклетний завод». Оскільки клопотання від ВАТ «Київський мотоциклетний завод» про виключення квартири з числа службових приміщень до адміністрації не надходило, то відповідні підстави для надання квартири в постійне користування відсутні в Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації. Позивач переконана, що вказана відмова є протиправною та такою, що порушує її право та членів її родини на соціальний захист, тому звернулася до суду з даним позовом, оскільки скористатися правом на приватизацію спірної квартири можливо виключно у випадку виключення квартири з числа службових та визнання права користування житлом на умовах житлового найму. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є ЖК України та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення № 37). Так, у пункті 2 розділу I Положення №37 визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. Згідно з частиною першою статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Порядок надання службових жилих приміщень передбачений статтями 121, 122 ЖК України, згідно з якими службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для заселення у надане службове жиле приміщення. Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями. У зв`язку з цим для того, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до Положення № 37 підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У постанові Верховного Суду від 03.10.2022р. справа № 643/15613/19 зроблено висновок, що особа, яка бажає приватизувати службове житло, повинна звернутися до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового. Також у вказаній постанові Верховний Суд зробив висновок, що виключення жилого приміщення з числа службових здійснюється на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, а чинним законодавством не передбачені правові норми, які зобов`язували б власника службового житлового приміщення виключити його із цього фонду, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. В даному випадку, службове приміщення надавалося [PERSON] безпосередньо ВАТ «Київський мотоциклетний завод» (перейменована назва ПАТ «Київський мотоциклетний завод») та відповідних відомостей про звернення вказаної юридичної особи до Шевченківьської районної в м.Києві державної адміністрації з клопотанням про виключення з числа службових приміщень квартири [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Згідно зі статтею 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Статтею 122 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Згідно зі статтею 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (пункт 2 частини першої статті 125 ЖК України). Відповідно до пункту 6 розділу I Положення №47 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. В даному випадку, ордер №3263 на право зайняття службовим житловим приміщенням було видано безпосередньо на ім`я [PERSON] , на час її роботи у ВАТ «Київський мотоциклетний завод» (перейменована назва ПАТ «Київський мотоциклетний завод»), в якому вона припинила працювати 01.07.2021р. Відповідно до положень частин першої і другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними. В даному випадку, позивачем відповідний договір найму жилого приміщення не укладався, а ордер за №3263 на право користування службовим житловим приміщенням видавався на ім`я матері позивача. Оскільки спірне житлове приміщення має особливий статус, згідно якого право користування ним є похідне від трудового договору, а позивач та її донька не відносяться до категорії осіб, яким надається службове жиле приміщення, суд вбачає, що права ініціатора позову на користування службовим житлом не порушені, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 30.06.2021р. справа №202/7531/17. При цьому, слід наголосити, що позивач та її донька зареєстровані, проживають та користується службовою квартирою як члени сім`ї особи, якій службову квартиру було надано, а доказів того, що відповідач звертався з вимогою про виселення чи оспорювання права їх проживання у квартирі, матеріали справи не містять. В свою чергу, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що заявлені позовні вимоги є втручанням в дискреційні повноваження органу державної влади, оскільки у даній категорії справ у випадку обґрунтованості порушення прав та інтересів особи, є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки відповідача. Також, суд погоджується з доводом позивача про те, що у даному випадку орган місцевого самоврядування реалізовує свої повноваження власника державного житлового фонду/гуртожитку, тобто перебуває з громадянином у приватноправових відносинах, що вказує на те, що даний спір належить до цивільної юрисдикції. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Спірні у цій справі правовідносини пов`язані із захистом житлових прав, які на думку позивача порушені протиправною відмовою відповідача щодо надання квартири в постійне користування. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 18.04.2018 №806/104/16, від 20.09.2018 №815/2551/15, від 13.02.2019 №826/19681/16, від 03.07.2019 у справі №1306/9031/2012, від 19.06.2019 №826/7399/18 а також Верховний Суд у постановах від 06.05.2020 у справі №826/12435/15, від 21.02.2019 у справі №823/162/16 дійшла висновку, якщо спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло, має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас, у пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити». З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені в результаті розгляду фактичні обставини справи, здійснивши оцінку та правовий аналіз аргументів, доказів учасників судового розгляду наданих до суду на обґрунтування відповідних обставин спірних правовідносин, суд приходить до висновку про недоведеність порушення прав та інтересів позивача та її доньки щодо службової квартири [ADDRESS] , що є самостійною підставою для відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed