Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського\~ міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до\~ відповідача [PERSON] про стягнення коштів на утримання майна, посилаючись на наступні обставини. Позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2014 року, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2021 року був розірваний. В жовтні 2016 року, перебуваючи у шлюбі, позивач придбав квартиру [ADDRESS] . Позивач зазаначає, що він зазначений власником даної квартири, однак, зважаючи на те, що дана квартира придбана в шлюбі з [PERSON] , то відповідно до норм Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони зареєстровані в дані квартирі з 08.11.2018 року. В лютому 2021 року [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду з позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя. 19 березня 2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у даній справі. Відповідно до відзиву на дану позовну заяву [PERSON] визнав факт належності даної квартири до спільної сумісної власності. Позивач зазначає, що із січня 2022 року він проживає за іншою адресою та не користується комунальними послугами, які надаються до кв. [ADDRESS] . Даними послугами користується [PERSON] , яка залишилася проживати в даній квартирі. Дана квартира обладнана лічильниками на газ, електрику, водовідведення та водопостачання. Рахунки по сплаті комунальних послуг відкриті на прізвище позивача, оскільки саме він укладав договори на надання комунальних послуг і наразі є власником даної квартири. Позивач вказує, що неодноразово звертався до відповідача\~ з проханням сплачувати кошти за використані комунальні послуги, однак відповідач не проводила жодних оплат по утриманні майна. На адресу позивача надходять досудові попередження з вимогою негайного погашення заборогованості, зокрема за спожитий газ, електроенергію. Позивач зазначив, що сплатив рахунки за спожитий\~ природній газ та електроенергію, та оскільки відповідач не сплачує кошти за спожиті нею комунальні послуги, він звернувся з заявами до ПрАТ «ДТЕК КРЕМ» про відключення від мережі постачання та розірвання договору споживача та до AT «Київоблгаз» про відключення від об`єкту. Позивач зазаначає, шо з лютого 2022 року всіма комунальними послугами користувалася лише відповідач, а тому відповідно кошти за дані послуги повинна сплатити особисто. Позивач просить суд, стягнути з відповідача на його користь сплачені ним кошти за житлово-комунальні послуги\~ по утриманню житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] в розмірі 24414 грн. та судові витрати покласти на відповідача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2023 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 29 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Постановлено провести розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судом 07.08.2023 року за вх..№34778 отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що позовні вимоги не визнає. Відповідач у відзиві зазначає, що позивачем не підтверджено, що він проживає за іншою адресою та не користується комунальними послугами, також позивач не підтвердив, що звертався до неї з проханням сплачувати комунальні послуги. Відповідач вказує, що позивач регулярно приходить до квартири, перебуває в ній, систематично забирає квитанції на оплату послуг з поштової скрині і наявність у нього їх оригіналів підтверджує факт проживання в квартирі. Відповідач у відзиві підтвердила той факт, що квартира [ADDRESS] відключена від електропостачання, а лічильник з обладнанням фізично знято Позивачем. Також відповідач не погоджується з розрахунками позивача щодо сум, які останній просить суд стягнути з неї. Відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі та вважає, що даний позов є передчасним та необгрунтованим, оскільки Білоцерківським міськрайонним судом у справі № 357/1765/21 ще не прийнято рішення щодо визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] , а тому у неї не виник обов`язок по утриманню майна - частини квартири. Судом 22.08.2023 року за вх..№37142 отримано відповідь на відзив, за підписом представника позивача адвоката Коннової Н.І., в якій остання зазначає, що дієздатні особи, які проживають та/або ззареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Також представник зазначає, що факт не проживання позивача в квартирі визнається відповідачем, оскільки вона це підтвердила у власноруч підписані заяві до Білоцерківського відділення АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», в якій зазначила, що позивач з січня 2022 року не проживає у спірній квартирі, та просила відновити газопостачання в квартирі [ADDRESS] , де вона проживає та співвласником якої є. Представник позивача наголошує, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у утриманні майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того,\~ хто здійснює фактичні дії спрямовані на утримання спільного майна. В судовому засіданні, яке відбулося 17.10.2023 року, позивач та представник позивача кожен окремо підтримали позовні вимоги та надали пояснення по суті справи. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні кожен окремо надали пояснення. Зазначили, що позовні вимоги визнають частково, а саме в частині половини сплачених позивачем сум. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з 05.03.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2021 року був розірваний.\~ (а.с.13-14). В період шлюбу [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно.(а.с.10) Сторони підтвердили та визнали факт, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Також судом встановлено, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває справа № 357/1765/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. (а.с.15-17) З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 31.03.2023 року за №15.2-03/5888 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , дата реєстрації 08.11.2018 року (а.с.11). Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1-2 статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Частиною 2 ст. 370 ЦК України визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З аналізу наведених норм вбачається, що співвласники, які володіють майном на праві спільної сумісної власності, зокрема житловим приміщенням, несуть рівні обов`язки, щодо утримання такого майна, якщо інше не встановлено угодою між ними. Згідно ч.1 ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У відповідності до ч. 4 ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Як передбачено ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року. Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Отже, витрати на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, постачання теплової енергії, централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання та розподілу електричної енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що безпосередньо позивачем, на якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , за послуги з постачання електричної енергії ТОВ «Київське обласна ЕК», було сплачено 1845,16 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції. (а.с.25) Відповідно до\~ розрахунку нарахувань та сплати з розподілу природного газу із 01.05.2021 р. по 01.04.2023 р. за адресою [ADDRESS] , починаючи з лютого 2022 р. утворилася заборгованість, яка станом на квітень 2023 р. склала 5543,34 грн, яку повністю сплатив позивач [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції. (а.с.26-27) Відповідно до рахунку на сплату за спожитий газ від газопостачальної компанії ТОВ «Київоблгаз збут» Білоцерківське ВП, яка надавала послуги з постачання природного газу до 1 травня 2022 р. заборгованість\~ по особовому рахунку: [NUMBER] станом на січень 2023 р. складала 8760,35 грн., яку повністю сплатив позивач, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія квитанції. (а.с.33) Крім того, відповідно до рахунку на сплату за спожитий газ від газопостачальної компанії «Нафтогаз», яка надає послуги з постачання природного газу з 1 травня 2022 р. заборгованість по особовому рахунку: [NUMBER] станом на березень 2023 р. складала 5703,26 грн., яка булла сплачена позивачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції. (а.с.34) Також, позивачем були сплачені внески співвласників з відшкодування витрат на утримання багатоквартирним будинком, водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № [NUMBER] ОСББ «Запорізька, 19»\~ в сумі 13857,15 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій та копією довідки-розрахунку. (а.с.29-31, 37-38). Підсумовуючи зазначене, позивачем було сплачено вартість житлово-комунальних послуг, які надаються за адресою: [ADDRESS] , в загальному розмірі 35709,06 грн. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Як встановлено судом та не спростовано сторонами, квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя,\~ відповідач [PERSON] не сплачувала житло-комунальні послуги, дані послуги були сплачені позивачем [PERSON] в загальному розмірі 35709,26 грн.. Також суд зазначає, що співвласники, які володіють майном на праві спільної сумісної власності, зокрема житловим приміщенням, несуть рівні обов`язки, щодо утримання такого майна, якщо інше не встановлено угодою між ними. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що останній не користується квартирою, а тому не повинен сплачувати надані житлово-комунальні послуги з постачання електроенергії та природного газу, так як сам позивач в судовому засіданні ствердив, що він навідується до квартири, там зберігаються його речі і відповідач не чинить йому перешкод у користуванні житлом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог та стягує з відповідача на користь позивача кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги з утримання житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 17854,63 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, а тому оскільки позов задоволено частково, судовий збір слід стягнути в розмірі 785,27 грн.

Outcome: partial