Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

20 березня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи: Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас», про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно Акту приймання-передачі нерухомого майна від 18.10.2019 року Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Мікромегас», як Сторона 1 за договором інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року, передало, а позивач, як Сторона 2 за вказаним договором, прийняла нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач, саме вона як інвестор могла набути первинне право власності на квартиру [ADDRESS] , як на об`єкт інвестування, шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Разом з тим, як зазначає позивач, 26.03.2020 року Державним реєстратором Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Антоненко Оксаною Сергіївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51785959 від 26.03.2020 та внесено 25.03.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 36090853 про право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з цим виникли підстави для звернення до суду. Ухвалою суду від 29 березня 2023 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Вказаною ж ухвалою суду також витребувано з юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна квартири площею 91, 7 кв.м., розташовану за адресою: за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2061889051101, у паперовій формі, а також засвідчені належним чином копії документів щодо вказаного об`єкту нерухомого майна, що зберігаються в електронній формі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 02 червня 2023 року з юридичного департаменту Одеської міської ради до суду надійшли витребувані документи. Протокольною ухвалою суду від 30 червня 2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. 24 жовтня 2023 року сторони в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про слухання справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Відповідачем відзив не поданий, поважності причин його не подачі відповідачем суду не повідомлені, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказах. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, що 06.01.2006 року між Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» та [PERSON] укладено договір інвестування № 2к.2.8п.6с/А16. За умовами вказаного договору [PERSON] як інвестор зобов`язалась сплатити в якості інвестицій суму в розмірі 438\~696, 36 грн. в рахунок оплати об`єкта інвестування у вигляді безумовного майнового права на новозбудоване майно 2 (двох)-кімнатну квартиру орієнтовною площею 81, 37 кв.м під будівельним номером [ADDRESS] на 8-му поверсі 6-ої секції 16-ти поверхового житлового будинку, будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, розташованій за будівельною адресою: [ADDRESS] ). Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору інвестування, яким визначений графік сплати внесків, до 31.08.2006 року [PERSON] як інвестор повинна була сплатити суму в розмірі 416 761, 68 грн., а суму в розмірі 21 934, 68 грн. протягом 5 банківських днів з моменту надходження повідомлення від Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас» про готовність підписання акту прийому-передачі квартири. 31.08.2006 року між [PERSON] та [PERSON] (батько позивача) укладено договір про відступлення прав та обов`язків, за умовами якого [PERSON] відступила, а [PERSON] прийняв права та обов`язки, належні [PERSON] за договором інвестування № 2к.2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року, укладеним між [PERSON] та Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас». Вказаним договором про відступлення прав та обов`язків встановлено, що він укладений за погодженням Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас», як це передбачено умовами пункту 8.5. договору інвестування № 2к.2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року. Того ж дня, а саме 31.08.2006 року, [PERSON] сплачено на банківський рахунок Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас» суму в розмірі 416 761,68 грн., що відповідає графіку сплати внесків. Судом встановлено, що підтвердженням сплати вказаної суми коштів є банківська квитанція № 7 від 31.08.2006 року та платіжне доручення № 1 від 31.08.2006 року, копії яких містяться в матеріалах справи. 13.04.2011 року між Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору інвестування № 2к.2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року, відповідно до якої сторони дійшли згоду про зміну умов договору інвестування, зокрема, в частині орієнтованої площі новозбудованого майна: збільшено орієнтовану площу квартири до 90, 85 кв.м та в частині загального розміру інвестицій: розмір інвестицій збільшено до 489 806, 62 грн. Того ж дня, а саме 13.04.2011 року, [PERSON] укладено з [PERSON] (16.03.2019 позивачем змінено власне ім`я з [PERSON] на [PERSON] ) договір про відступлення прав та обов`язків за договором інвестування № 2к.2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року, за умовами якого [PERSON] передав, а позивач прийняла всі права і обов`язки Інвестора за вказаним договором інвестування, в тому числі: Об`єкт, щодо якого існує право вимоги майнові права на квартиру будівельний [ADDRESS] загальною запланованою площею 90,85 кв.м, вартістю 489 806, 62 грн. (в т.ч. ПДВ 81 634, 44 грн.), з яких сплачено 463 820, 74 грн. (в т.ч. ПДВ 77303, 46 грн.) як грошовими коштами, так і шляхом заліку однорідних грошових вимог, розташовану на 8-му поверсі у секції № 6, 16-ти поверхового житлового будинку, будівництво якого ведеться по [ADDRESS] з плановим строком завершення будівництва у 2011 році. Як вбачається з вказаного договору про відступлення прав та обов`язків, він укладений за згодою Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас», як це передбачено п. 8.5. договору інвестування № 2к.2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року. 18.10.2019 року на підставі додаткової угоди № 2 до договору інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» та позивач дійшли згоди викласти термін нерухоме майно згідно умов вищевказаного договору в наступній редакції: «Нерухоме майно квартира [ADDRESS] ». Того ж дня, а саме 18.10.2019 року, Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» видана довідка за вих. № 323/06/02, якою підтверджено сплату грошових коштів за договором інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року в повному обсязі. Судом встановлено, що факт оплати інвестиційного внеску за вказаним договором інвестування, підтверджується квитанцією банку № 7 від 31.08.2006 року, платіжним дорученням № 1 від 31.08.2006 року, актом приймання-передачі майнових прав від 18.10.2019 року між Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» та позивачем на суму 47 059, 06 грн., а також довідкою Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас» за вих. № 323/06/02 від 18.10.2019 року про сплату в повному обсязі грошових коштів за договором інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту прийняття позивачем участі у фінансуванні (інвестуванні) індивідуально визначеного нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , 18.10.2019 року Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» видана виписка за вих. № 323/06/01 з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва. Згідно з Актом приймання-передачі нерухомого майна від 18.10.2019 року Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Мікромегас», як Сторона 1 за договором інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року, передало, а позивач, як Сторона 2 за вказаним договором, прийняла нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Водночас, судом встановлено, що 26.03.2020 року Державним реєстратором Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Антоненко Оксаною Сергіївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51785959 від 26.03.2020 та внесено 25.03.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 36090853 про право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] . З долучених позивачем до позову документів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено, що згідно запису про право власності № 36090853 підставою виникнення речового права на об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] , за відповідачем є: - \~ \~ \~ \~технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр «Реєстратор» (дата виготовлення 24.03.2020 року, замовник: відповідач); - \~ \~ \~ \~договір купівлі-продажу майнових прав № МП107к.8п.2с/А16 від 27.09.2011 року між Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» та відповідачем; - \~ \~ \~ \~акт приймання-передачі майнових прав (частини майнових прав) на суму оплати № МП107к.8п.2с/А16 від 26.10.2018 року між Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» та відповідачем; - \~ \~ \~ \~акт приймання-передачі нерухомого майна № 107-кв/МП від 26.10.2018 року між Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» та відповідачем; - \~ \~ \~ \~довідка № 16оф, видана Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» 26.10.2018 року; - \~ \~ \~ \~виписка з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва, № 16оф, виданої Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» 26.10.2018 року. Вказане підтверджується також й матеріалами, що надійшли від юридичного департаменту Одеської міської ради на виконання ухвали суду від 29 березня 2023 року. Водночас, як встановлено судом, Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» листом № 53/06 від 03.06.2021 року повідомлено, що між ним та відповідачем не укладався договір купівлі-продажу майнових прав № МП107к.8п.2с/А16 від 27.09.2011 року. Згідно з вказаним листом Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас»: -новозбудоване майно двох кімнатна квартира будівельний № 2 із загальною запланованою площею 90,85 кв.м, що розташована на 8-му поверсі секції № 6, 16-ти поверхового будинку по [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] розташована на 8-му поверсі секції [ADDRESS] є одним і тим самим приміщенням. - інвестором, що закріплена за квартирою [ADDRESS] , згідно документів, наявних у Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас» є позивач. - відповідач не приймала участі в інвестуванні (фінансуванні) безумовного майнового права на новозбудоване майно двох-кімнатну квартиру будівельний номер [ADDRESS] , 16-ти поверхового житлового будинку - відповідач не приймала участі в інвестуванні (фінансуванні) безумовного майнового права на будь-яке новозбудоване майно в об`єкті будівництва 16-ти поверховому житловому будинку по [ADDRESS] ». Суд також зауважує, що критично оцінює й інші документи, що стали підставою для реєстрації права власності відповідача на квартиру [ADDRESS] , в яких зазначено серед реквізитів Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Мікромегас» міжнародного номеру банківського рахунку (IBAN), в той час як офіційне запровадження використання останнього в Україні відбулось відповідно до постанови Правління Національного банку України «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» від 28.12.2018 № 162 (зі змінами) лише з 05.08.2019, а остаточний перехід розрахунків клієнтів банків на вказаний стандарт з 13.01.2020, що свідчить про те, що вказані документи складено пізніше, аніж у дату, що зазначена в них. За змістом частин 1, 2 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. Згідно частини 1 ст. 77 цього ж Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини 1 ст. 95 вказаного Кодексу письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. У відповідності до положень ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. За змістом ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та/або неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового/реального результату. Відповідно до вищенаведених положень діючого законодавства правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною 3 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно приписів ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. З огляду на вищевказане, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Також, згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, у разі якщо сторони такої згоди не досягли, договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють відносини між сторонами. Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц та постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц. У постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням… У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.12.2020 року у справі № 295/1893/18, оскільки відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, то неукладення договору не породжує жодних цивільних прав та обов`язків. …З неукладеного правочину не виникає договірних зобов`язань і він не породжує жодних цивільних правовідносин. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, які в сукупності свідчать про те, що Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» ніколи та жодним чином не виявляло свою волю до вчинення правочину Договору купівлі-продажу майнових прав № МП107к.8п.2с/А16 від 27.09.2011, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, суд доходить до висновку, що вказаний договір є неукладеним, а отже таким, що не породжує жодних правових наслідків. Таким чином, суд погоджується з позивачем, що саме вона як інвестор могла набути первинне право власності на квартиру [ADDRESS] , як на об`єкт інвестування, шляхом проведення державної реєстрації речового права на зазначений об`єкт за собою. При цьому, суд також враховує, що в договорі інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року зазначено орієнтовну загальну площу квартири, якої на час укладання договору інвестування ще не існувало як об`єкту цивільних прав, у зв`язку з чим в пункті 4.3. договору зазначено, що остаточна загальна площа об`єкта інвестування визначається за результатами технічної інвентаризації. Також, у договорі інвестування вказаний будівельний номер квартири, а не той, який присвоєний після введення багатоповерхового будинку в експлуатацію. При цьому, зміна нумерації квартир, як і нумерації секцій, будівельних номерів будинків тощо у новозбудованому багатоповерховому будинку після введення його в експлуатацію, є звичайним явищем та відповідає повсякденній практиці у сфері будівництва багатоповерхових житлових будинків. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 344/16879/15-ц, постанові Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 521/19092/17, де вирішувалось питання про визнання права власності на новозбудоване майно квартири, які на час початку будівництва мали будівельні номери, а станом на дату завершення будівництва внаслідок зміни нумерації інші (фактичні) номери. Також з матеріалів справи вбачається, що станом на дату укладення договору інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року, запроектована поверховість об`єкта будівництва складала 16-ть поверхів. В процесі будівництва багатоповерхового будинку, який завершений лише наприкінці 2013 року, підрядником вносились зміни до проектної документації, внаслідок чого за фактом побудовано 17-ти поверховий будинок. Вказане вбачається з розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 20 від 25.01.2014 року, яким було присвоєно 17-ти поверховому будинку з вбудованими приміщеннями для обслуговування та роботи з населенням і підземним паркінгом поштову адресу: [ADDRESS] . У цьому розпорядженні вказується, що зазначений багатоповерховий будинок розташований в [ADDRESS] , що відповідає будівельній адресі об`єкта будівництва, вказаної в пункті 1.4. договору інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 року. Також, у вказаному розпорядженні Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 20 від 25.01.2014 міститься, в тому числі, посилання на сертифікат ДАБІ від 14.11.2013 року серії ІУ № 165133180370. На зазначений сертифікат посилається і Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» у листі від 03.05.2021 року за вих. № 53/06. Як вбачається з вищевказаного сертифікату, ДАБІ засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта: «Будівництво комплексу 2-ох 17-поверхових житлових будинків із вбудовано-прибудованими приміщеннями суспільного призначення і підземним паркінгом, ІІ черга будівництва (секції 5, 6, 7, 8) за адресою: [ADDRESS] »; загальна площа будинку 44 039, 8 кв.м, кількість поверхів 17 поверхів. Генеральним підрядником згідно вищезазначеного сертифікату ДАБІ значиться Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «Мікромегас». Таким чином, судом встановлено, що за будівельною адресою: [ADDRESS] ), яка зазначена в договорі інвестування № 2к2.8п.6с/А16 від 06.01.2006 та сертифікаті ДАБІ від 14.11.2013 серії ІУ № 165133180370, фактично побудовано 17-поверховий житловий будинок загальною площею 44 039, 8 кв.м, у якому квартира із будівельним [ADDRESS] на 8 поверсі, на яку заявляє права позивач, після зміни нумерації має фактичний номер [ADDRESS] , що підтверджено Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Мікромегас» як генеральним підрядником у листі за вих. № 53/06 від 03.06.2021 року. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.11.2021 по справі № 359/3373/16-ц, відповідно до яких, з урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)). Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати)». Отже, приймаючи до уваги, що за відповідачем зареєстроване право власності на спірну квартиру, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння, суд доходить до висновку, що спірна квартира знаходиться у фактичному володінні відповідача, який вважається її володільцем, що свідчить про необхідність застосовування в даному випадку механізму захисту права, визначеного нормами ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, враховуючи, що позов про витребування майна подається у випадку, коли відповідне майно перебуває у незаконному володінні третьої особи володіючого невласника. Відповідно до позиції Великої палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи». За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В цивільних справах ЄСПЛ використовує стандарт "баланс ймовірностей" (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51 % і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v Minister of Pensions [1947] 2 All ER 372). В практиці ЄСПЛ можна знайти десятки рішень, де суд посилається на "balanceofprobabilities" для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує "баланс ймовірностей". У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або, згідно з англійськими суддями, "вірогідністю, що визначена природою речей" (inherent probability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд. Ще один стандарт доказування - "поза розумним сумнівом". У справі "Кобець проти України" суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини"). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 року у господарській справі № 914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів "поза розумним сумнівом" полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Відповідно до вимог частин 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю та витребувати на користь позивача з незаконного володіння відповідача спірну квартиру, а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 4\~898, 07 грн.

Outcome: approved