Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2018 року. Шлюб між ними розірвано рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року. За час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос, державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, вартість якого на момент придбання становила 70\~000,00 грн. Вважає, що оскільки дане майно придбане за час перебування у шлюбі, воно є таким, що підлягає поділу. За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю сторін, а також в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з [PERSON] 50 % вартості автомобіля, що становить 35\~000,00 грн. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що дійсно перебував із [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2018 року. Проте з моменту реєстрації шлюбу вони проживали окремо, кожен у своїх батьків, та йому доводилося на вихідні їздити до відповідача в м. Новогродівка Донецької області, а потім до матері в м. Українськ, оскільки остання потребувала допомоги по господарству. Після чергової сварки 07 січня 2019 року він остаточно пішов від відповідачки, та з цього моменту фактично припинилися шлюбні відносини між ними. Для офіційного розірвання шлюбу він декілька разів намагався подати позовну заву до Новогродівського міського суду Донецької області, але в реєстрації заяви йому було відмовлено, оскільки в даному суді на той час не було суддів. Вважає, що даний автомобіль придбано за його особисті кошти, оскільки ці кошти були зароблені ним після припинення шлюбних відносин з [PERSON] зазначив, що при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу до Новогродівського міського суду Донецької області ним було зазначено фактичну дату шлюбних відносин, і відповідачкою було надано заяву, у відповідності до якої вона погоджувалася з його позовом. Таким чином, [PERSON] вважає, що фактична дата припинення шлюбних відносин між ним та [PERSON] встановлена рішенням Новогродівського міського суду Донецької області. За таких обставин, автомобіль, який просить поділити позивач за первісним позовом, не є їх спільною сумісною власністю. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просить суд визнати автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос, державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, його особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити, зазначила, що вони тривалий час перебували у шлюбі, мешкали разом в м. Новогродівка, робили ремонт в квартирі, чоловік їздив до матері в м. Українськ через день де і залишався ночувати . На той час кошти, які вона заробляла, витрачалися на побутові потреби сім`ї, а кошти відповідача за первісним позовом, як вона вважала, витрачалися на ремонт квартири. Крім того, він неодноразово казав їй, що хоче придбати недорогий автомобіль, та вважала, що він відкладає на його купівлю кошти. За таких обставин, вона вважає, що автомобіль придбано за спільні кошти сім`ї, тому підлягає поділу. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні позицію останньої підтримала, наполягала на задоволенні первісного позову та відмові в задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також відзив на позовну заяву, в якій проти задоволення первісного позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити з підстав, зазначених в зустрічному позові. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні позицію останнього підтримала, наполягала на задоволенні зустрічного позову та відмові в задоволенні первісного позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, та зазначила, що вона не є родичем сторін по справі, а є сусідкою, мешкає за адресою [ADDRESS] , зазначила, що з 2014 року почала бачити позивача і відповідача разом, у 2018 році позивач і відповідач одружились, потім придбали чорну машину «Ланос» взимку 2019 року, разом їх бачила до весни 2020 року, бачила їх на вулиці, як ходять до магазину, як відповідач заносив пакети. Транспортний засіб бачила поблизу будинку декілька разів на тиждень, що стояла поблизу будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що не є родичем сторін, знає позивача та відповідача, позивача знає дуже давно. Бачив в 2018 році весілля, та дуже часто зустрічав їх разом у магазині, на ринку до 2020 року до глибокої осені десь раз на три дні, коли приходив до бабусі, яка мешкала у цьому ж будинку десь. Також пояснив, що у 2019 році взимку бачив як сторони взяли машину та пожартував, що не могли взяти щось краще, проте [PERSON] зазначила, що їм така подобається та повідомила, що взяли машину разом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що є кумою відносно [PERSON] та є хрещеним її дитини, яку він хрестив у жовтні 2019 року, з [PERSON] спілкується з 2013 року та знає його. Також зазначила, що взимку 2019 року припинив відносини з [PERSON] про що їй відомо зі слів відповідача. Та знаходився у матері постійно. Також зазначила, що дзвонив [PERSON] неоднократно з метою розлучення, стосовно автомобіля зазначила, що був придбаний за її участі та участі її брата, який був потрібен [PERSON] для роботи. Також зазначила, що на весілля було потрачено приблизно 50000,00 грн., а подарували приблизно 20000,00 грн., та ці кошти пішли на покриття витрат на організацію весілля. [PERSON] їздив до Новогродівського міського суду Донецької області з метою розлучення шлюбу, до [PERSON] не їздив. Зазначила, що бачила [PERSON] з якоюсь дівчиною у автобусі, де остання їй повідомила, що вона розійшлась з [PERSON] крім того зазначила, що [PERSON] після одруження мешкав один день в м. Українськ у матері, а один день в м. Новогродівка до січня 2019 року, оскільки матір [PERSON] хворіє на цукровий діабет та має вади із зором. Усі особисті речі [PERSON] в цей період знаходились в м. Українськ за адресою матері [PERSON] . Стосовно ведення спільного бюджету зазначила, що їй не відомо, а також зазначила, що усі обставини їй відомі зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона є дівчиною та співмешканкою [PERSON] , також надала пояснення, що [PERSON] та [PERSON] , зі слів [PERSON] , розстались в січні 2019 року, знає [PERSON] з дитинства, з весни 2019 року поновили спілкування та у вересні 2019 року переїхала мешкати до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , до цього часу зустрічались декілька раз. Крім того зазначила, що [PERSON] не міг можливості розлучитись, оскільки Новогродівський міський суд Донецької області не працював, хотів розлучитись через органи ДРАЦС, проте чому не вдалось не знає причини. Зустрічатись почали з весни 2019 року. Автомобіль [PERSON] придбав за свої кошти, так як він працює на западній шахті, та з березня 2019 року почав відкладати кошти на придбання автомобілю, стосовно весілля та коштів на весілля які були потрачені та подаровані зазначила, що їй не відомо. На початок відносин між нею та [PERSON] їй було відомо про те, що [PERSON] перебуває у шлюбі. [PERSON] та [PERSON] припинили спілкування з березня 2019 року, про що їй відомо зі слів [PERSON] та його матері. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . 25.08.2018 року [PERSON] та [PERSON] одружились та припинили шлюбні відносини з 07.01.2019 року, та з цього дня він повернувся жити до її дому за адресою: [ADDRESS] та коли повернувся зазначив, що вони посварились, деякий час сумував та хотів повернутися до [PERSON] , стосовно розірвання шлюбу їй відомо що [PERSON] їздив до Новогродівського міського суду Донецької області проте, через те що суд не працював здійснити цього не зміг. З вересня 2019 року почав мешкати [PERSON] за її адресою в [ADDRESS] . На весілля було витрачено 50000,00 грн., а подаровано 20000,00 грн, кошти подаровані на весілля їй не відомо куди були витрачені. Крім того зазначила, що [PERSON] мешкав один день у неї вдома, а один день у [PERSON] , та приїздив до неї, оскільки вона хворіє та необхідно була допомога з нанесенням вугілля, придбанням вугілля, та за цей час усі речі [PERSON] знаходились за її адресою. До укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] зустрічались десь 6 років, но не мешкали спільно. У [PERSON] є квартира в [ADDRESS] , проте нічого в ній не робили, оскільки [PERSON] не збиралась жити в м. Українськ. Із сином ніколи не сварилась та не влазила у його відносини, у них із довірливі відносини. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно з копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого Новогродівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2018 року. Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили 12 липня 2021 року. Згідно з копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01 жовтня 2019 року, [PERSON] придбав автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, 2007 року випуску чорного кольору, номер кузова (шасі) [NUMBER] , за 70\~000,00 грн. Даний транспортний засіб зареєстрований за [PERSON] , за реєстраційним номером [NUMBER] . Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власностів подружжя. Конструкція норм ст. 60 СК України свідчить про презумцію спільного прававласності подружжя на майно, яке набуте ними за в період щлюбу. Разом з тим, зазначена презумція може бути спростована й одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя який її спростосує. Зазначена узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325 цс18. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Частиною першою\~статті 57 СК України\~встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Крім того, частиною шостою\~статті 57 СК України\~передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого\~статтею 119 СК України. На відміну від частини другої\~статті 119 СК України, яка містить імперативний припис про те, що одним із правових наслідків встановлення режиму окремого проживання є те, що майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі, частина шоста\~статті 57 СК України\~лише допускає можливість визнання судом особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Таким чином, законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій\~статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Так, на підтвердження своїх доводів відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом посилається, зокрема, на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року, в якому, як він вважає, судом встановлено дату фактичного припинення шлюбних відносин. Так, у відповідності до положень, встановлених в ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд зауважує, що вищевказане рішення Новогродівського міського суду Донецької області було досліджено судом в режимі повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень. Так, дослідивши рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, суд приходить до висновку, що воно не є преюдиційним, оскільки зі змісту рішення суду не встановлена дата припинення шлюбних відносин між сторонами. Ця дата зазначена позивачем у своїй заяві про розірвання шлюбу, та була описана судом при зазначенні обставин справи. Суд не приймає до уваги посилання відповідача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом щодо погодження позивачем [PERSON] з датою фактичного припинення шлюбних відносин 07 січня 2019 року з тих підстав, що остання не надавала жодних заперечень під час розгляду спрви у суді. Дана обставини не були предметом спору та в свою чергу як наслідок припинення реєстранції шлюбу є набрання рішенням законної сили. Стосовно показань свідка [PERSON] та [PERSON] суд не приймає їх до уваги, оскільки мати та співмешканка є зацікавленими особами. Крім того, [PERSON] зазначала, що вона фактично стала проживати з [PERSON] наприкінці 2019 року, до цього часу фактично перебувала у м. Донецьку, та до моменту спільного проживання щодо відносин між [PERSON] та [PERSON] знала виключно в телефонному режимі, тому вона не володіє відомостями щодо сімейних відносин, таким чином суд не приймає зазначені свідчення до уваги. Суд критично відноситься до свідчень [PERSON] оскільки, про обставини фактичного спільного проживання між [PERSON] та [PERSON] зазначена особа дізнавалась виключно зі слів відповідача [PERSON] та не може бути належним доказом у справі. Стосовно свідчень [PERSON] та [PERSON] суд не приймає їх до уваги, оскільки зазначені особи тісно не спілкувалися з [PERSON] та [PERSON] , та їм не було відомо стосовно шлюбних відносин. Наданий в судове засідання стороною відповідача за первісним позовом акту про непроживання від 23.07.2021 року, складеного Головою ОСББ «Травневе-2016 м. Українськ», про те, що громадянка [PERSON] , [INFO] , ніколи не проживала за адресою: [ADDRESS] , в тому числі в період часу з 25 серпня 2018 року і по теперішній час, суд не приймає, як доказ припинення шлюбних відносин, оскільки сторони в судовому засіданні не заперечували про те, що [PERSON] мешкала за адресою в [ADDRESS] , а відповідач приїжджав періодично, тобто у подружжя виник такий спосіб спільного життя, ще спочатку реєстрації сімейних відноси. Крім того, суд вкотре звертає увагу на те, що відповідно до усталеної практики тягар доказування стосовно майна, яке було придбано в період шлюбу, але за час фактичного припинення шлюбу та визначення зазначеного майна особистою приватною власністю покладається на ту особу, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Враховуючи, вище викладене те, що між [PERSON] та [PERSON] з самого початку спільного життя подружжя було сформовано уклад життя, відповідно до якого [PERSON] часто залишався вдома у матері та приїздив до дружини в певні періоди, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами те, що за час реєстрації шлюбу відносини між подружжям були припинені та останній придбав автомобіль за особисті кошти. Таким чином, суд приходить до переконання, що автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, - сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові від 25 травня 2020 року у справі №347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля, як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Як було встановлено судом, що автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , був придбаний в період шлюбу, вартість якого відповідно до договору купівлі-продажу № 1443/2019/1695404 від 01.10.2019 року складає 70000,00 грн., що узгоджується між сторонами. Оскільки спірний транспортний засіб перебуває у фактичному користуванні відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, суд дійшов висновку про можливість стягнення з нього в порядку поділу майна подружжя компенсацію за частку, що належить позивачу за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом у справі. За таких обставин, суд дійшов виснову, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню у повному обсязі та з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 35000, грн. грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя (70000,00 грн./ 2) та виділенню у власність відповідача за первісним позовом вказаний автомобіль в порядку поділу спільного майна подружжя. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю слід відмовити. У відповідності зі ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом належить стягнути судові витрати у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved