Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє адвокат Бабенко Я.В., звернулася до суду з позовною заявою про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилася спадщина. За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповідав усе своє майно позивачу. Разом з тим, про існування заповіту позивач не знала та протягом шестимісячного строку, передбаченого для прийняття спадщини, до нотаріуса не зверталась, оскільки протягом строку, встановленого законом для прийняття спадщини, не була обізнана про наявність заповіту, доглядала за своєю матір`ю, а також боролась з наслідками COVID-19 та перебувала у важкому психологічному стані після смерті близьких людей. 28.12.2021 позивач звернулася до державного нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. 28.12.2021 постановою державного нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском строку, встановленого законом для прийняття спадщини. У зв`язку з наведеним позивач просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті батька - [PERSON] , [INFO] , тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою від 30.03.2023 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 26.05.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Алехіною О.А. до суду направлено відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Зазначила, що, враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги, необізнаність останньої про існування заповіту не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, як і її перебування на лікарняному або амбулаторному лікуванні, оскільки пзивач не була позбавлена можливості у будь-який час протягом строку, визначеного законом, прийняти спадщину після смерті батька як спадкоємець першої черги. Позивачем не доведено, що перебування на амбулаторному лікуванні перешкоджало їй звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка до того ж знаходиться у будинку, де проживає позивач. Крім того, позивач звернулась з вказаним позовом до відповідачів зі спливом тривалого часу після отримання постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, при цьому, усіляко прагнучи ввести суд в оману, вказуючи про відсутність інших спадкоємців після смерті [PERSON] . Характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцями, на які вказує [PERSON] у своїй позовній заяві, не стосується предмета доказування у справі щодо визначення додатково строку для подання заяви про прийняття спадщини та не може надавати перевагу одним спадкоємцям перед іншими. Перебування у тяжкому психічному стані у зв`язку зі смертю батька, як зазначає позивач, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки такі почуття відчуває переважна більшість людей після втрати близьких, тому законодавцем і встановлено шестимісячний строк для прийняття спадщини, враховуючи морально-психологічну сторону прийняття спадщини. 16.08.2023 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позові підстав, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що неприйняття позивачем спадщини за законом після смерті батька жодним чином не впливає на вирішення питання про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом, який вона пропустила з поважних причин. Послався при цьому на постанову Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 292/564/22. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав, наголошувала на тому, що дізналася про існування заповіту на початку грудня 2021 року, коли на дачі у селі в Житомирській області у гаражі серед інструментів знайшла ключ від сейфу, що знаходився у квартирі батьків. Коли вона знайшла заповіт у сейфі, то одразу звернулася до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори із запізненням в один день - 05.12.2021, проте їх з матір`ю записали лише на 25.12.2021, а потім ще довелося чекати до 28.12.2021. Саме вона до смерті опікувалась батьком, доглядала його та скрізь супроводжувала, у той час як відповідач [PERSON] життям дідуся не цікавилася і не спілкувалася з ним. Через свої моральні принципи вона не приймала спадщину після смерті батька як спадкоємець першої черги, оскільки вважала, що майно, що залишилося після його смерті, має успадкувати мати. Про те, що [PERSON] прийняла спадщину, вона дізналася вже у нотаріуса. Через локдаун та відсутність транспортного сполучення у зв`язку з COVID-19 вона не змогла вчасно повернутися до м. Києва з дачі у Житомирській області, щоб звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Крім того, вона перебувала у тяжкому психоемоційному стані через смерть брата та батька, перехворіла на COVID-19, що також вплинуло на те, що вона невчасно звернулася до нотаріуса. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, пояснила, що позивач не знала, що за життя [PERSON] було складено заповіт, згідно якого усе своє майно він заповідав останній. Про існування заповіту дізнались випадково, коли на дачі знайшли ключ від сейфа. Коли саме це було, вона не пам`ятає, можливо місяці через два після смерті чоловіка. У будь-якому випадку дачу вони зазвичай покидають восени не пізніше жовтня. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Наголошувала на тому, що у позивача було достатньо часу для прийняття спадщини, проте остання вказаним правом не скористалась, а зазначені причини пропуску не є поважними та такими, що можуть бути підставою для визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи - Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особи - Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Вислухавши сторони, представників сторін, третю особу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.06.2021. Відповідно до заповіту від 27.01.2021, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Литвин І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-121, [PERSON] все своє майно заповідав донці [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 08.06.1974; свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 15.09.1984). Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва право на спадщину) № 67939597 від 23.12.2021. 28.12.2021 позивач звернулася до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , [INFO] . Постановою державного нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. від 28.12.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском строку, встановленого законом для прийняття спадщини. Зі спадкової справи № 1136/2021 вбачається, що крім позивача з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , звернулась онука останнього, відповідач у справі - [PERSON] , на підставі якої й була відкрита вказана спадкова справа. Також спадкоємицею за законом після смерті чоловіка [PERSON] є дружина [PERSON] . Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 76430834 від 23.12.2021 за адресою: [ADDRESS] з 11.05.1976 крім померлого [PERSON] була зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 цього ж Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд враховує, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Предметом позову у цій справі є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька позивача у 2021 році, з посиланням на те, що позивач не знала про існування заповіту протягом строку, установленого законом для прийняття спадщини, а з часу відкриття спадщини будь-яких повідомлень від нотаріуса про закликання її до спадкування за заповітом не отримувала; позивач хворіла на COVID-19 та боролася із наслідками хвороби; позивач доглядала за своєю матір`ю; позивач постійно доглядала померлого та піклувалася про нього. Таким чином, однією з підстав позову позивачем зазначено її необізнаність про існування заповіту протягом строку, встановленого законом для прийняття спадщини. Так позивач під час розгляду справи пояснила, що заповіт батька знайшла на початку грудня 2021 року і одразу (05.12.2021) звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте була записана на прийом до державного нотаріуса лише на 28.12.2021. Заповіт знайшла на дачі у селі в Житомирські області і через локдаун не могла приїхати до м. Києва, щоб вчасно подати заяву про прийняття спадщини. Аналізуючи обставини, про які зазначає позивач та які не доведено жодними доказами, передбаченими ст. 76 ЦПК України, виходячи зі стандарту доказування "вірогідність доказів", суд приходить до висновку про те, що у поясненнях позивача мають місце суперечності, які викликають обґрунтовані сумніви, що дані пояснення позивача заслуговують на довіру. Так, з пояснень позивача випливає існування декількох фактів, які суперечать один одному. Шестимісячний строк для прийняття позивачем спадщини після смерті батька сплинув 04.12.2021. Позивач стверджує, що дізналася про існування заповіту вже після закінчення строку для прийняття спадщини, не зазначаючи при цьому конкретну дату. У той же час позивач однозначно заявила про те, що вже 05.12.2021, з пропуском строку лише в один день, вона прийшла до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори з метою подати заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька, проте з об`єктивних причин була записана на прийом до нотаріуса лише на кінець грудня 2021 року. Враховуючи це варто допустити, що про існування заповіту позивач дізналася до закінчення строку для подання заяви про прийняття спадщини, з огляду ще й на те, що у зв`язку з локдауном вона деякий час не могла приїхати до м. Києва та продовжувала перебувати на дачі, як вона сама стверджує. Крім того, суд зауважує, що 05.12.2021 припадає на неробочий день (неділю), а тому суд критично оцінює твердження позивача про те, що вона цього дня зверталася до державної нотаріальної контори та, за відсутності належних та допустимих доказів цього, розцінює їх як намагання підтасувати факти з метою обґрунтувати підстави позову з огляду на вимоги закону та судову практику в аналогічних справах. Також суд враховує, що пояснення позивача в цій частині не узгоджуються з поясненнями відповідача [PERSON] , яка позов визнала та пояснила, що точно не пам`ятає, коли дочка знайшла ключ від сейфу на дачі, проте на її думку, це мало місце місяці через два після смерті чоловіка, можливо у серпні 2021 року. Суд допускає те, що відповідач може точно не пам`ятати день, коли позивач знайшла ключ, який співпадає з днем, коли вони закривали на зиму дачу та переїжджали до м. Києва, про це зазначила і сама позивачка, проте відповідачем зазначено, що зазвичай вони виїжджають з дачі щороку восени не пізніше жовтня. Крім того, не узгоджуються пояснення позивача стосовно хронології подій і з тим, що остання у період з 01.12.2021 по 09.12.2021 перебувала на амбулаторному лікуванні у Києво-Святошинському центрі первинної медико-санітарної допомоги, на підтвердження чого позивачем надано довідку № 122 від 10.12.2021. Тобто, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує про те, що вона на час закінчення строку, встановленого законом для прийняття спадщини, на початку грудня 2021 року одночасно: перебувала у селі на дачі в Житомирській області та через локдаун та не мала змоги виїхати звідти, перебувала на амбулаторному лікуванні по 09.12.2021 у медичному закладі, розташованому у Київській області, а вже 05.12.2021, знайшовши заповіт, звернулася до державної нотаріальної контори з наміром прийняти спадщину після смерті батька. З урахуванням викладених обставин суд критично оцінює твердження позивача про те, що про існування заповіту вона дізналася вже після закінчення строку, встановленого законом для прийняття спадщини, що є поважною причиною пропуску такого строку. Примітно також і те, що позивач у судовому засідання наголошувала на тому, що саме вона повністю опікувалася батьком, кругом його супроводжувала, що повністю суперечить тому факту, що позивач не була обізнана про те, що батько за чотири місяці до своєї смерті склав на неї заповіт та не повідомив про це. Крім того, суттєвою обставиною у даній справі є те, що позивач є дочкою померлого, а тому незалежно від наявності заповіту на її ім`я, незалежно від обізнаності про існування такого заповіту вона, у випадку, якщо бажала би прийняти спадщину, мала можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька як спадкоємиця першої черги шляхом подання відповідної заяви у встановлений 6-місячний строк, на відміну від спадкоємців іншої черги або осіб, які взагалі не відносяться до жодної з черг спадкоємців за законом. Проте, така заява позивачем у шестимісячний строк подана не була. На запитання суду про те, чому позивач не прийняла спадщину після смерті батька як спадкоємиця першої черги за законом, остання зазначила, що не зробила цього, бо вважала, що майно, що залишилося після смерті батька має успадкувати його дружина (мати позивача) [PERSON] . Той факт, що спадщину після смерті діда за правом представлення прийняла онука [PERSON] обурив позивача, що і слугувало, на думку суду, підставою для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини вже після закінчення строку на прийняття спадщини, оскільки протягом шести місяців після смерті батька позивач не виявляла бажання спадкувати після смерті останнього. Отже, та обставина, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька, проте не звернулася у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини, також суттєво впливає на вирішення питання щодо поважності причин пропуску нею такого строку. Вказане узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 671/308/20. При цьому суд не застосовує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 292/564/22, на які послався представник позивача, оскільки у цій справі судом встановлено, що позивач дізналася про існування заповіту вже після закінчення строку для подання заяви про прийняття спадщини, що саме по собі унеможливило її своєчасне звернення з заявою про прийняття спадщин. Натомість у справі, що розглядається, позивачем належними та допустимими доказами такі обставини не доведені. Крім того, в обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, [PERSON] вказує на тривале лікування COVID-19 та його наслідків. Проте, сам по собі факт перебування позивача на лікарняному або факт проходження нею амбулаторного лікування в закладі охорони здоров`я не може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Важливими у цьому аспекті є тривалість лікування та ступінь захворювання. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.02.2022 року у справі № 953/15603/20, у якій зазначено, що позивачем не доведено того, що перебуваючи на лікарняному, він був не мобільним та не мав змоги та можливості пересування. Верховний Суд зазначив, що оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, має стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Так, з наданих позивачем листка непрацездатності та довідки убачається, що позивач захворіла на COVID-19 ще до відкриття спадщини та перебувала на амбулаторному лікуванні 12 календарних днів з 28.05.2021 по 10.06.2021 (спадщина відкрилась 04.06.2021). Тобто, хвороба позивача тривала незначний проміжок часу в період 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини, позивачем не доведено, що протягом вказаного періоду або після його закінчення вона не мали змоги пересуватися. Також позивач у період з 01.12.2021 по 09.12.2021 перебувала на амбулаторному лікуванні у Києво-Святошинському центрі первинної медико-санітарної допомоги, розташованому у Київській області, тобто на значній відстані від місця проживання позивача, що також вказує на можливість останньої пересуватися. Більше того, за твердженнями позивача, у вказаний період часу вона взагалі перебувала поза межами міста Києва на дачі в селі у Житомирській області. Таким чином, вказані причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини також, на думку суду, не можуть вважатися поважними. Крім того, позивач не була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування. Вищенаведене узгоджується правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 17.02.2022 у справі № 953/15603/20 та постанові від 21.10.2021 у справі № 332/3796/19. Більш того, суд враховує, що спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , заведена Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою, яка знаходиться в одному будинку з квартирою, у якій проживає позивач, що в свою чергу значно полегшує можливість своєчасного звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, у разі такої необхідності. Перебування у важкому психологічному стані у зв`язку зі смертю батька, на яке позивач посилається у своєму позові, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки глибокі душевні страждання у зв`язку зі смертю близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей. Законодавець, встановлюючи строк для прийняття спадщини тривалістю шість місяців для усіх спадкоємців, очевидно враховував морально-психологічну сторону прийняття спадщини для спадкоємців. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі № 752/11156/18-ц. Характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцями, на думку суду, не стосується предмета доказування у даній справі. Інші доводи учасників справи не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність наявних у матеріалах справи доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач в обгрунтування позову, не є поважними, тобто пов`язаними з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, що перешкодили їй у встановлений законом строк звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed