Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

У вересні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Авансар», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Борейко М.В. про визнання виконавчого напису № 76344 від 01.06.2021 таким, що не підлягає виконанню. У обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 липня 2022 р. [PERSON] дізналася, що Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Борейком Максимом Валерійовичем ведеться виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання Виконавчого напису № 76344 від 01.06.2021 р. про стягнення з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК "АВАНСАР" заборгованості за кредитним договором № 200047845 з ПАТ «БАНК МИХАЙЛВСЬКИЙ» у сумі 91825,22 грн. Вказує, що про вчинення зазначеного виконавчого напису позивач дізнався у 27.07.2022 р., отримавши смс-повідомлення від банку про арешт коштів на рахунку та отримавши листа з постановою про відкриття виконавчого провадження від приватного виконавця. Звертає увагу суду на те, що до того [PERSON] не знав про наявність грошового зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК "АВАНСАР", не отримував про це будь-яких повідомлень та вимог оплати боргу, як і не отримував ніяких листів чи вимог щодо виконавчого напису. Позивач зазначає, що не мав наміру порушувати свої зобов`язання перед ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», однак після закриття відділень банку позивач не отримував ніяких вимог, не був повідомлений про існування заборгованості, нові реквізити платежу, нового кредитора. Ніякої заборгованості перед відповідачем позивач не визнає. Вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що такий виконавчий напис про стягнення заборгованості за нотаріально непосвідченим кредитним договором має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, з огляду на скасування судом п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. №1172, який було внесено Постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 року, яка в цій частині визнана незаконною та нечинною судовими рішеннями у справі № 826/20084/14, що набрали законної сили і є обов`язковими. Звертає увагу суду на те, що у момент вчинення виконавчого напису 01.06.2021 р. нормативно-правовий акт, який допускав вчинення виконавчих написів нотаріусів на кредитних договорах, був визнаний незаконним та нечинним за рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, що набрало законної сили, тому законних підстав для можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на кредитному договорі не існувало. Окрім того, позивач зазначав, що відповідачем не було надано виписку з банківського рахунку позивача, а довідка, складена кредитором, не може вважатись випискою з рахунку позивача. Поряд з тим, вказував, що на момент вчинення виконавчого напису з урахуванням ч. 2 ст. 1050 ЦК України вже сплинули строки кредитування, строки на вчинення напису і строки позовної давності. Вважає, що факт існування заборгованості та її розмір є недоведеними та наголошує, що ніяких попередніх вимог від відповідача позивач не отримував. На думку позивача, нотаріус позбавлений був можливості встановити безспірність вимог, у тому числі суму основної заборгованості позивача, так само як і похідні суми. Переконаний, що оскільки позивач ніколи не мав рахунку у відповідача, не надавав йому жодних даних для відкриття та ведення такого рахунку, відповідач не міг надати нотаріусу таку виписку, з сумами оборотів за дебетом та кредитом рахунку, вхідного та вихідного залишку. Відтак, без виписки з рахунку, оригіналу повного тексту нотаріально посвідченого кредитного договору нотаріус зобов`язаний був відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Окрім вищевикладеного, зазначає, що позивачем було укладено з ПАТ «БАНК МИХАЙЛВСЬКИЙ» Кредитний договір № 200047845, який сам по собі не містить підтверджень видачі позивачу кредиту у будь-якій сумі та залишку заборгованості за ним. Вказує, що позивач не отримував від ПАТ «БАНК МИХАЙЛВСЬКИЙ» жодних повідомлень про наявність заборгованості та вимог оплати боргу, платіжних реквізитів для його можливого погашення, а тому сам факт існування непогашеного залишку заборгованості по кредитним коштам та її можливі розміри, сума процентів та період їх нарахування, номер і строк дії картки підлягають доказуванню і не є безспірними. Також зауважує, що після настання строку виконання зобов`язань у повному обсязі позикодавець не мав права продовжувати нараховувати проценти та неустойку, а мав право лише на стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України. На думку позивача, зважаючи на те, що відповідачем позивач ніяких кредитних договорів не укладав, якщо вважати, що відповідач набув право вимоги від іншого кредитора (ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ»), у такому випадку має місце прострочення кредитора та недоведеність переходу права вимоги. Наголошує, що Закон покладає на нового кредитора обов`язок повідомлення боржника про відступлення права вимоги та звільняє боржника від обов`язку виконання зобов`язання, сплати процентів та неустойки за період прострочения кредитора. Відтак позивач вважає, що виконавчий напис підлягає скасуванню і через спірність заборгованості, і через порушення порядку та умов його вчинення, і через сплив строків, і через прострочення кредитора. Позивач не визнає заявленої заборгованості перед Відповідачем, оскільки був позбавлений будь-якої можливості заявити такі заперечення раніше, викладає їх у цьому позові, та заявляє про сплив строків позовної давності. Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом №76344 від вчиненого 01.06.2021 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., виконавче провадження № [NUMBER], оскільки невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2022 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 05.09.2022 за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою суду від 05.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 30.11.2022 витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича засвідчені копії всіх матеріалів нотаріальної справи по вчиненню виконавчого напису №76344 від 01.06.2021 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» заборгованості за кредитним договором №200047845 з ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» у сумі 91825,22 грн. Витребувано у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Борейка Максима Валерійовича засвідчені копії всіх матеріалів виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису №76344 від 01.06.2021, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» заборгованості за кредитним договором №200047845 з ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» у сумі 91825,22 грн., включаючи копію виконавчого документа, підшитих до нього кредитного договору та виписки, на яких він вчинений. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» засвідчені копії наступних документів: 1)Кредитний договір №200047845 з підписом [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ; [INFO] ) з графіком платежів, усіма додатками та додатковими угодами до нього, право вимоги за яким належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР», із зазначенням номера і строку дії картки; 2)Докази на підтвердження розрахунків [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ; [INFO] ) за вказаним кредитним договором №200047845, з яких можна було б встановити фактично отриману суму кредитних коштів тка залишок суми боргу по всім складовим (основна сума заборгованості, проценти, комісії, неустойка) на дату набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» права вимоги; 3)Повідомлення [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ; [INFO] ) про відступлення права вимоги за кредитним договором №200047845 з ПАТ «Банк Михайлівський» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР», повний текст договору про правові підстави переходу права вимоги, актів приймання-передачі права вимоги та приймання-передачі кредитної справи, фактичної оплати за вказаним договором, із доказами їх фактичного направлення боржнику і отримання до вчинення виконавчого напису; 4)Повідомлення [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ; [INFO] ) з вимогою про погашення вказаної у виконавчому написі суми боргу за кредитним договором №200047845 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» із доказами його фактичного направлення і отримання до вчинення виконавчого напису; 5)Виконавчий напис №76344 від 01.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; [INFO] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» (код ЄДРПОУ: 40199031) заборгованості за кредитним договором №200047845 з ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» у сумі 91825,22 грн., та всі матеріали, подані нотаріусу для його вчинення. Встановлено строк для подання суду зазначеної інформації десять днів з дня отримання копії ухвали суду. Однак витребувані документи на адресу суду не надходили. Судом вжиті належні заходи задля забезпечення учасникам процесу можливості і часу своєчасно надати докази суду. Водночас, такі не надані з незалежних від суду причин. Крім того, вирішуючи питання про можливість розгляду справи, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 177 ЦПК України, до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 121 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Отже, зважаючи на наявність у справі матеріалів, які засвідчують факт вчинення оспорюваного виконавчого напису, а також враховуючи тривалість провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам повною мірою реалізувати свої процесуальні права, відсутність інших клопотань та доповнень від учасників процесу, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для розгляду справи по суті. Відтак, зважаючи на те, що сам факт вчинення оспорюваного виконавчого запису нотаріусу сторонами не оспорюється, суд не вбачає за доцільне повторно відкладати судовий розгляд, адже така процесуальна дія може призвести до недотримання розумних строків розгляду справи, що, у свою чергу, може порушити права учасників процесу на розгляд справи у розумні строки. Також суд враховує те, що інших заяв чи клопотань, пов`язаних з розглядом справи від учасників процесу не надходило. Позивач у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення суду у разі повторної неявки відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, поважність причин неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву до суду не подавав. Треті особи також про розгляд справи повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились, пояснень щодо позову, відповідно до ч. 3 ст. 278 ЦК України, не надходило. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 01.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис № 76344, за яким запропоновано стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ "ФК "Авансар", якому ТОВ "ФК "Фагор" відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу №27/05/2020-4 від 27.05.2020, якому в свою чергу ТОВ "ФК "Плеяда" відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу №1 від 20.05.2016, якому в свою чергу ПАТ "БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ" на підставі Договору факторингу №1905 від 19.05.2016 відступлено право вимоги за Кредитним договором № 200047845 від 10.05.2016, укладеного між ПАТ "БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ" та [PERSON] . Виконавчим написом запропоновано задовольнити вимоги ТОВ "ФК "Авансар", стягнути з [PERSON] за період з 10.05.2016 по 28.05.2021 включно суму у розмірі: 24 538,81 грн - заборгованість за тілом кредиту; 65 536,41 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками; 900 грн - заборгованість за нарахованою пенею. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України "Про нотаріат" стягнуто плати з Стягувача, яка підлягає стягненню з Боржника на користь Стягувача. Загальна заборгованість [PERSON] становить 91 825,22 грн. 19.07.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Борейком Максимом Валерійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання цього виконавчого напису. 19.07.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Борейком Максимом Валерійовичем у межах виконавчого провадження [NUMBER] винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди на підставі цього виконавчого напису. 19.07.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Борейком Максимом Валерійовичем у межах виконавчого провадження [NUMBER] винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. 26.07.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Борейком Максимом Валерійовичем у межах виконавчого провадження [NUMBER] винесено постанову про арешт коштів боржника на підставі цього виконавчого напису. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. За ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. 26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Так, відповідно до пункту 2 Переліку документів № 1172 (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів») для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашений заборгованості. Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін. Як вбачається з преамбули оспорюваного виконавчого напису, останній вчинений 01.06.2021 приватним нотаріусом Остапенком Євгеном Михайловичем на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Однак на час вчинення оспорюваного виконавчого напису редакція Переліку вже не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на підставі оригіналу кредитного договору. У той же час, з огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення пункту 1 Переліку № 1172, який регламентує, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Тобто, на час вчинення оспорюваного виконавчого напису, редакція Переліку передбачала можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Матеріали справи не містять відомостей щодо нотаріального посвідчення кредитного договору, відтак, такий договір не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. За таких обставин, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису, не врахував тієї обставини, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладених у простій письмовій формі, вже не чинні, а тому, повинен був відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису у відповідності до норм Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження №12-5гс21), оскільки, у судовому порядку постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Укладений між первісним кредитором та позивачем кредитний договір, який був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. При цьому, в зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 визначено наступну правову позицію: «95. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню». Таким чином, з огляду на викладене, досліджуючи правові підстави вчиненого оскаржуваного виконавчого напису, який, зокрема, ґрунтувався на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів № 1172 в редакції від 29.06.1999, у нотаріуса було відсутнє право на вчинення виконавчого напису, адже, нотаріус позбавлений можливості вчиняти такі написи щодо правочину, який не був нотаріально посвідчений, що є порушенням вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999. Окрім вищенаведених норм чинного законодавства, що впорядковують питання можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу за наявності безспірності заборгованості, слід звернути увагу на інші умови, обов`язковість дотримання яких передбачена при вчиненні нотаріусами виконавчих написів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений п.п. 2.3 п.2 гл.16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. За умовами наведеного вище пункту 2 глави 16 Порядку, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Як окреслив у своїй постанові Верховний Суд від 27.08.2020 року у справі №554/6777/17, провадження № 61-19494св18: «У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому, врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: - перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; - другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, в цій же постанові Верховний Суд зазначає, що «Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання». Разом з тим, з огляду на зазначене, у матеріалах справи відсутні жодні повідомлення від кредитора про існування заборгованості та необхідності її погашення протягом встановленого відповідного строку або письмової вимоги про усунення порушень чи письмового повідомлення перед вчиненням виконавчого напису. Таким чином, у разі відсутності жодних повідомлень від стягувача, на що, зокрема, вказував позивач. Зазначене свідчить про спірність боргу, оскільки, об`єктивно позбавило позивача можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо її розміру або оспорити вимоги відповідача, а відтак, позивач не мав можливості подати заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення такого виконавчого напису. Відсутність повідомлення від банку про переуступлення права вимоги до позивача є підтвердженням того, що борг не може бути безспірним, оскільки, за твердженням позивача, йому про нього не було відомо. Тому, оскільки жодних доказів, які б підтверджували факт повідомлення позивача про заміну первісного кредитора на нового кредитора матеріали справи не містять, право відповідача на стягнення заборгованості у безспірному порядку є незаконним. Отже, оскільки, нотаріус не переконався у виконанні вищезазначених дій відповідачем, не звернув увагу на відсутність цих документів, отже, не перевірив безспірність права вимоги відповідача до позивача, що свідчить про недотримання нотаріусом вимог п.п.2.3 п.2 гл.16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, а відтак, про спірність боргу. Відтак, встановлення наявності безспірної заборгованості, як того вимагає ст. 88 Закону України «Про нотаріат» можливе лише за наявності достовірної та повної інформації щодо суми заборгованості боржника. У свою чергу, відповідач доказів на спростування доводів позивача до суду не надав. В той же час, нотаріус не переконався у безспірності вимог стягувача та вчинив виконавчий напис. Вищевикладені факти порушують рівність кредитора та боржника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним чином позицію сторони стягувача, як заінтересованої особи перед нотаріусом на шкоду законним інтересам боржника. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05.07.2017 у справі №6-887цс17, з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість саме такого розміру як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018, справа № 61-154св18, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17. Крім цього, Верховним Судом у постанові від 29.01.2019 у справі № 910/13233/17 зазначено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, їх задоволення, оскільки на момент вчинення нотаріальної дії у нотаріуса не було належних доказів безспірності заборгованості та у разі вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат у виді судового збору. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. За умовами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню підтверджений документально судовий збір у розмірі 992,40 грн - за подання позову до суду та 496,20 грн - за подання заяви про забезпечення позову.

Outcome: approved