Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовними вимогами до Київської міської ради, державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Бандури Юрія Вікторовича, Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішень, скасування запису про право власності та визнання недійсним договору. В обґрунтування позову було зазначено, що позивач [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . Після придбання зазначеної вище квартири позивач виявив незадовільне функціонування вентиляційної системи у даній квартирі, у зв`язку з чим неодноразово, з метою усунення зазначеної вище проблеми звертався до організації, яка здійснює обслуговування житлового багатоквартирного буд. [ADDRESS] , а саме до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (відповідач-4) з відповідними заявами від 06.04.2017, 22.06.2017 та 13.09.2017. Позивач повідомив, що протягом тривалого часу відповідачем-4 не було вжито жодних ефективних заходів щодо усунення вищезазначеної проблеми, у зв`язку з чим позивач вчинив спроби самостійно усунути дану проблему, в тому числі із залученням сторонніх сертифікованих спеціалістів. Такі спроби позивача виявились марними, адже проблеми вентиляційні канали проходять через горище, яке знаходиться над квартирою позивача, доступ до якого заблокований власником квартири [ADDRESS] [PERSON] (відповідач-5). Пізніше позивач дізнався, що частина зазначеного вище горища була передана у тимчасове платне користування відповідачу-5. На підставі викладеного позивач просить визнати незаконними та скасувати: рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Печерському районі допоміжного приміщення № 44 (горища), що знаходиться на восьмому поверсі багатоквартирного будинку [ADDRESS] загальною площею 26,8 кв. м (пункт 652 таблиці №6 додатку №6 до Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва»); рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Бандури Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (3 відкриттям розділу), індексний номер: 45221358 від 25.01.2019 року, яким за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради зареєстровано право комунальної власності на Нежитлові приміщення з №1 по №4 (група приміщень №44), поверх - 8, літ. «А» загальною площею 26,8 кв. м за адресою [ADDRESS] ; запис про право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради №30011376 в частині об?єкта нерухомого майна за реєстраційним номером об?єкту нерухомого майна 1750871880000, внесеним 21.01.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно; також просить визнати недійсним договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 242/КК/602 від 10.04.2019, укладений між відповідачем-3 (орендодавець по договору), відповідачем-5 (орендар по договору) та відповідачем-4 (підприємство-балансоутримувач по договору) оскільки, за думкою позивача, вищезазначене спірне приміщення належить йому на праві спільної сумісної власності, так як є допоміжним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2020 справу за вказаним позовом направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.05.2020 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. за правилами (загального) позовного провадження. 27.04.2020 через канцелярію суду від представника відповідача-4 (КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва) надійшли заперечення на позовну заяву відповідно до яких представник відповідача позовні вимоги вважав необґрунтованими, оскільки, відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Печерському районі, втому числі й будинок [ADDRESS] , площа нежитлових приміщень - 323, 50 кв. м, в які входять нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (група приміщень № 44), загальною площею 26, 8 кв. м. Представник відповідача повідомив, що належність спірного приміщення до власності територіальної громади м. Києва підтверджується Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами м. Києва), яким спірне приміщення віднесене до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Представник відповідача зазначив, що оскільки нежитлові приміщення з [ADDRESS], є власністю територіальної громади м. Києва, в особі Київської міської ради та Печерської районної державної адміністрації, як органу, якому спірне приміщення передано до сфери управління, та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва, а також, Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації») були проведені відповідні перевірки дотримання КП «Керуюча компанія вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил щодо спірного нежитлового приміщення та зауважень КП «Керуюча компанія» не отримувала. В зв`язку із викладеним КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 29.04.2021 через канцелярію від представника відповідача-3 (Печерська районна в м. Києві державна адміністрація) надійшов по справі відзив, в якому представник відповідача з позовом не погоджувався, вважав його необґрунтованим, просив відмовити, виходячи з наступного. В своєму відзиві представник відповідача зазначив, що предметом спору є нежитлове приміщення [ADDRESS]. Відповідно до Додатку 6 Таблиці 5 розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) «Про питання організації управління районами» від 10.12.2010 №1112 до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації передано майно, в тому числі, житловий будинок за адресою [ADDRESS] із нежилими приміщеннями площею 323, 50 кв.м. (пункт в переліку № 655). Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження № 262 від 10.04.2019 «Про затвердження протоколу № 22/1/19 від 05.04.2019 засідання постійно діючої комісії Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з проведення конкурсу на право оренди майна територіальної громади міста Києва» передано в оренду вищезазначене приміщення громадянці [PERSON] № 242/KK/602 від 10.04.2019) [PERSON] (договір оренди на спірне приміщення стало об?єктом оренди на підставі технічного паспорту на приміщення від 30.03.2018 ТОВ «Бюро технічної інвентаризації», відповідно до якого має статус нежитлового приміщення. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта - нежитлові приміщення з №1 по № 4 (групи приміщень № 44) поверх - 8, літ. «А» загальною площею 26,8 м2 за адресою [ADDRESS] зареєстровані за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Спірне приміщення не є приміщенням загального користування або допоміжним приміщенням в розумінні 382 ЦК України. На підставі вищевикладеного, представник відповідача заначив, що нежитлове приміщення № 44 поверх 8, літ. «А» загальною площею 26,8 м2, за адресою: [ADDRESS] , нежитлові приміщення з №1 по № 4 належать територіальній громаді м. Києва та на законних підставах та згідно Договору №242/КК/602 від 10.04.2019 передано в оренду. Також представник відповідача повідомив, що позивач не є стороною договірних відносин, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договору задоволенню не підлягають. З огляду на вищенаведене в позові просив відмовити. 07.05.2021 через канцелярію суду від представника позивача надійшла по справі відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що не погоджується з контраргументами відповідача-3 і вважає їх такими, що підлягають відхиленню. Представник позивача зазначив, що він як власник квартири [ADDRESS] , на підставі ст. 382 ЦК України та позиції Конституційного суду України, викладеної в його рішенні від 09.11.2011 №14 -рп/2011 у справі № 1-2/2011, є співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна даного багатоквартирного будинку [ADDRESS] , зокрема приміщень загального користування. Як представник позивача зазначив, спірне приміщення є допоміжним, а тому позивач, як і інші співвласники Будинку [ADDRESS] є співвласником спірного приміщення. При цьому, ані позивач, ані інші співвласники будинку [ADDRESS] не надавали своєї згоди на передачу спірного приміщення в оренду, а отже позивач має право заявляти вимогу про визнання недійсним спірного договору оренди, як заінтересована особа. 12.05.2021 через канцелярію суду від представника відповідача-2 (державний реєстратор Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив, в якому з позовом не погоджувався, повідомив суд, що державним реєстратором були дотримані всі законні вимоги та встановлено, що подані документи відповідають заявленому праву та не було підстав для відмови в державній реєстрації. 12.05.2021 через канцелярію суду від представника відповідача-1 (Київська міська рада) надійшов по справі відзив, в якому представник відповідача позов вважав необґрунтованим, просив відмовити. Повідомив суд, що цілком погоджується із правовими підставами, наведеними у відзивах на позовну заяву відповідача 2 та відповідача 3, відповідача 4. 14.06.2021 представник позивача подав заяву, в якій просить повернути надмірно сплачений судовий збір у сумі 3073,60 грн. Ухвалою суду від 30.08.2021 було повернуто [PERSON] надмірно сплачений судовий збір в розмірі 3073,60 грн. згідно платіжного доручення № 77 від 01.11.2019. 16.06.2021 через канцелярію суду від відповідача-5 [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до якого відповідач вважала позовні вимоги необґрунтованими. Так, відповідач зазначила, що ніяких перебудов і переобладнання та перетворень у нежитловому приміщенні № 44 не проводилось. Дійсно, на по поверховому плані БТІ від 17.03.2003 дане нежитлове приміщення позначено арабськими цифрами і не вказано римські цифри. Окрім того, згідно наданих неякісних копій по поверхового плану БТІ забудови 50-х років ХХ ст., не відображено нежитлові приміщення. Тому відповідач вказує, що роздуми та обґрунтування позивача не є достовірними. Під час проведення підготовчого судового засідання судом з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Ухвалою суду від 30.08.2021 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. 15.08.2022 через канцелярію суду від представника відповідача-4 надійшли додаткові пояснення по справі, в яких представник відповідача зазначив, що на його думку позивачу необхідно було звертатись з відповідним позовом - про усунення перешкод користування, як спосіб належного та доцільного захисту прав, які на його суб`єктивну думку порушуються. 13.10.2022 через канцелярію представник позивача подав заперечення на додаткові пояснення відповідача-4, в яких не погоджувався з думкою представника відповідача-4 про те, що він обрав неналежний спосіб захисту. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримував, просив задовольнити. В судовому засіданні представники відповідачів проти позову заперечували. Просили відмовити. В судове засідання відповідач-5 [PERSON] не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено що [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . Після придбання зазначеної вище квартири позивач виявив незадовільне функціонування вентиляційної системи у даній квартирі, у зв`язку з чим неодноразово, з метою усунення зазначеної вище проблеми звертався до організації, яка здійснює обслуговування житлового багатоквартирного буд. [ADDRESS] , а саме до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (відповідач-4) з відповідними заявами від 06.04.2017, 22.06.2017 та 13.09.2017. Позивач повідомив, що протягом тривалого часу відповідачем-4 не було вжито жодних ефективних заходів щодо усунення вищезазначеної проблеми, у зв`язку з чим позивач вчинив спроби самостійно усунути дану проблему, в тому числі із залученням сторонніх сертифікованих спеціалістів. Такі спроби позивача виявились марними, адже проблеми вентиляційні канали проходять через горище, яке знаходиться над квартирою позивача, доступ до якого заблокований власником квартири [ADDRESS] [PERSON] (відповідач-5). Пізніше позивач дізнався, що частина зазначеного вище горища була передана у тимчасове платне користування відповідачу-5. У відповідь на запит позивача від 17.10.2017, поданий позивачем 17.10.2017 (вх. №105-0183(3)) до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (відповідач-3), відповідач-4 своїм листом №432-5348 від 24.10.2017 повідомив позивача про те, що: «Допоміжне приміщення на восьмому поверсі (горище) площею 26,80 кв.м, згідно розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації «Про надання в платне користування допоміжного приміщения у будинку [ADDRESS]» від 11.04.2003 № 509, було надано в тимчасове платне користування фізичній особі.». Дане приміщення площею 26,8 м2, знаходиться на рівні 8 поверху у горищному просторі над квартирою [ADDRESS] та частково над квартирою [ADDRESS] . У відповідь на запит позивача від 06.12.2017, поданий позивачем 06.12.2017 (вх.№ 105-0273(3)) до відповідач-3, останній своїм листом від 11.12.2017 р. № 105/03-0273(3)/20 надав позивачу копію вищезазначеного розпорядження від 11.04.2003 № 509 «Про надання в платне користування допоміжного приміщення у будинку [ADDRESS]» (належним чином засвідчена копія якого додається, а оригінал знаходиться у відповідача-3). Як вбачається з даного Розпорядження, вищезазначене допоміжне приміщення на восьмому поверсі площею 26,80 кв.м було надано в тимчасове платне користування громадянці відповідачу-5. Отже, на підставі викладеного, позивач просить визнати незаконними та скасувати рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Печерському районі допоміжного приміщення № 44 (горища), що знаходиться на восьмому поверсі багатоквартирного будинку [ADDRESS] загальною площею 26,8 кв. м (пункт 652 таблиці №6 додатку №6 до Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва»); рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Бандури Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (3 відкриттям розділу), індексний номер: 45221358 від 25.01.2019, яким за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради зареєстровано право комунальної власності на Нежитлові приміщення з №1 по №4 (група приміщень №44), поверх - 8, літ. «А» загальною площею 26,8 кв. м за адресою [ADDRESS] ; запис про право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради №30011376 в частині об?єкта нерухомого майна за реєстраційним номером об?єкту нерухомого майна 1750871880000, внесеним 21.01.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно; також просить визнати недійсним договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 242/КК/602 від 10.04.2019, укладений між відповідачем-3 (орендодавець по договору), відповідачем-5 (орендар по договору) та відповідачем-4 (підприємство-балансоутримувач по договору) оскільки, за думкою позивача, вищезазначене спірне приміщення належить йомуна праві спільної сумісної власності, так як є допоміжним. За правилами частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Фактично подання розглядуваного позову обумовлено, на думку позивача, порушенням майнових прав співвласників будинку на допоміжне приміщення в будинку. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц(провадження №14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі №372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження № 12-143вг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження №12-234г18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження №12-80г20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц. 3 урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб?єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб?єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). 3 огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння, як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності чи володіння Позивача на обумовлене майно жодним чином не доведено. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 по справі №359/3373/16-ц звертає увагу, що володіння, як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв?язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. З огляду на що. позивачу [PERSON] необхідно було звернутись з відповідним позовом - про усунення перешкод у користування, як спосіб належного та доцільного захисту прав, які на його суб`єктивну думку, порушуються. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 вказаної постанови зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. 3 огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 по справі №359/3373/16-ц частково відступила від зазначених висновків шляхом такого уточнення та зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Беручи до уваги викладене, а також враховуючи та правові позиції, викладені у зазначених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, виходячи з підстав та змісту позову, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання незаконними та скасування рішень та запису про право власності та визнання недійсним договору. Додатково, суд вважає необхідним зазначити наступне. Позивач просить суд визнати недійсним Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №242/КК/602 від 10.04.2019. Однак, при цьому, він не є стороною договору. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Враховуючи викладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed