Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

29.05.2023 позивач [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить суд: - зменшити розмір стягнення аліментів, присуджених відповідно до рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 12.06.2013 у справі 578/259/13-ц, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з 20 березня 2013 року до досягнення дитиною віку повноліття, стягуючи аліменти на користь матері дитини [PERSON] , до 1/6 частки доходу платника аліментів від дня прийняття судового рішення до досягнення сином повноліття; - зменшити розмір стягнення аліментів, присуджених відповідно до рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 14.04.2023 у справі 578/296/23, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку кожного місяця, починаючи стягнення з 03 березня 2023 року до досягнення дитиною віку повноліття, стягуючи аліменти на користь матері дитини [PERSON] , до 1/6 частки заробітку (доходу) платника аліментів від дня прийняття судового рішення до досягнення донькою повноліття; - анулювати видані судом виконавчі листи відповідно №578/259/13-ц від 12.06.2013 та №578/296/23 від 14.04.2023, які перебувають на виконані Краснопільського відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) за адресою: 41900, Сумська область, смт Краснопілля, вул. Сумська, буд. 37 та повернути їх до суду. До позову додана заява позивача від 29.05.2023 про розгляд справи без його участі, оскільки він перебуває на військовій службі. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 09.06.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків. На виконання вимог вказаної ухвали суду позивач 04.07.2023 за вх. №2864 подав до суду підтверджуючий документ про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 07.07.2023 відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.08.2023, другого відповідача постановлено викликати у судові засідання у порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України. У судовому засіданні, яке відбулось 03.08.2023, постановлено протокольну ухвалу, якою продовжено строк підготовчого провадження до 05.10.2023 та у зв`язку з неявкою сторін підготовче судове засідання було відкладено на 28.09.2023. У підготовче засідання, призначене на 28.09.2023, прибули позивач та відповідачка [PERSON] , яка зазначила, що не має наміру подавати відзив на позовну заяву, оскільки згодна з позовом. Друга відповідачка у підготовче судове засідання не прибула, про дату, час і місце проведення підготовчого засідання повідомлялась у порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Ухвалою суду від 28.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, судове засідання призначене на 13.10.2023. Позивач в судове засідання не прибув, 06.10.2023 подав до суду заяву за вх. № 4251/23-вх, у якій просив долучити до матеріалів справи довідку про доходи та виписку по рахунку, а також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Перша відповідачка у судове засідання не прибула, відповідно до поданої заяви від 06.10.2023 за вх. № 4252/23-вх просила розглядати справу без її участі, повідомила, що з позовними вимогами згодна та не заперечує проти їх задоволення. Друга відповідачка у судове засідання не прибула, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась у порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Враховуючи наведене суд вважає за можливе розглядати справу без участі даної учасниці. Також при розгляді справи судом враховано, що хоча позивач і повідомив, що він перебуває у складі Збройних Сил України, однак до позову ним додана заява про розгляд справи за його відсутності, а про підстави для зупинення провадження у справі позивачеві було роз`яснено судом у підготовчому провадженні. У відповідності до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши заяву першої відповідачки про визнання позову, викладену у заяві, поданій до суду 06.10.2023, суд зазначає наступне. За змістом пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову про зменшення розміру аліментів на утримання дітей відповідачкою [PERSON] суперечить законному праву, зокрема, її дитини на належне матеріальне утримання з боку батька, суд не вбачає правових підстав для прийняття визнання першою відповідачкою позову, а відтак відмовляє у прийнятті визнання позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення, висловлену у заяві від 06.10.2023, у судовому засіданні 13.10.2023 постановлено протокольну ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до ст. 281 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 12 червня 2013 року розірвано шлюб, укладений між позивачем та [PERSON] , ухвалено стягувати з [PERSON] (позивача у справі) на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з 20 березня 2013 року до досягнення дитиною віку повноліття (а.с. 10-11). [INFO] у позивача та [PERSON] народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 03.08.2018 Зарічним районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №954. Повторне свідоцтво про народження видане Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) 26.11.2020 (а.с. 13). 02 червня 2022 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб у Сумському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №176, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 02.06.2022 (а.с. 12). Згідно рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 14.04.2023 за позовом [PERSON] про стягнення аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , позивач зобов`язаний сплачувати аліменти у розмірі частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця від дня пред`явлення позову 03.03.2023 і до досягнення нею повноліття (а.с. 15-17). На даний час позивач призваний на військову службу у Збройних Силах України. Як зазначає позивач, з урахуванням обох судових рішень із загальної суми його заробітку (доходу) на утримання двох дітей відраховується сума на стягнення аліментів у розмірі від його доходу. При цьому він вважає, що згідно положень ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України на утримання двох дітей підлягає стягненню сума у розмірі 1/3 частки від доходу платника податку, а тому наявні підстави для зменшення розміру аліментів на кожну дитину до 1/6 частки доходу позивача. Водночас суд не може погодитись з такою позицією позивача з огляду на наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.76\~цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Відповідно до частин 1, 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. У ході підготовчого провадження сторонам була надана можливість подати всі необхідні докази, які можуть підтвердити чи спростувати їх вимоги та заперечення стосовно предмета судового розгляду. Клопотань про неможливість подання окремих доказів від учасників справи не надходило. Згідно статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні обов`язки батьків закріплені у частині 2 статті 51 Конституції України. За змістом статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Як на підставу для зменшення розміру стягуваних з нього аліментів позивач посилається на те, що відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України розмір аліментів на утримання двох дітей визначений як 1/3 частки від доходу платника аліментів, а тому наявні підстави для зменшення аліментів до 1/6 частки від доходів позивача на утримання кожної дитини. Також позивач зазначає у позові, що він на даний час призваний на військову службу до ЗСУ, однак чи є це підставою для зміни розміру аліментів, із змісту позову не зрозуміло. Як вказано вище, відповідності до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому перелік обставин, які можуть слугувати підставами для зменшення або збільшення розміру аліментів є вичерпним. Під зміною матеріального стану сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового стану платника або одержувача аліментів. Таким чином, особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося її матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. У розумінні статті 81 ЦПК України та наведеної вище норми СК України мається на увазі необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейному стані, здоров`ї або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може ухвалити рішення, зокрема, про зменшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосована при наявності відповідних для цього обставин. Як вбачається із змісту позову, обставини, які враховувались судом при ухваленні рішень від 12.06.2013 та 14.04.2023, на даний час не змінились. Позивач не зазначає, що у нього погіршився матеріальний стан, чи змінився сімейний стан, чи погіршилось здоров`я, а лише посилається на норму Сімейного кодексу України, якою визначений розмір аліментів на утримання двох дітей у разі звернення одержувача аліментів із заявою про видачу відповідного судового наказу. Інших підстав для зменшення призначеного судом розміру аліментів позивачем у позові не наведено. Саме лише його повідомлення про той факт, що він призваний на військову службу до складу Збройних Сил України, не свідчить про необхідність зменшення розміру аліментів, оскільки довідка військової частини [NUMBER] та банківська виписка, надані позивачем для долучення до матеріалів справи, свідчать, що позивач регулярно отримує заробітну плату за місцем несення військової служби, за період з січня по липень 2023 року позивач отримав дохід у розмірі 133237,88 грн, у серпні 2023 року позивач отримав 25655,50 грн заробітної плати. Також судом враховано, що у підготовчому засіданні, яке відбулось 28.09.2023, позивач повідомляв, що отримав поранення, у зв`язку з чим певний час розмір його грошового утримання становив близько 600 грн, водночас 06.10.2023 позивач сам подав до суду банківську виписку, згідно якої у серпні 2023 року він отримав заробітну плату у сумі 25655,50 грн (два платежі за 12.08.2023 та 30.08.2023). Доказів того, що у зв`язку із пораненням у позивача якимось чином погіршилось здоров`я, що б могло стати підставою для зміни розміру аліментів, до суду не подано. Таким чином саме лише посилання у позові на положення сімейного законодавства, які визначають розмір аліментів, які можуть бути стягнуті у порядку наказного провадження, жодним чином не можуть розглядатися судом як підстава для зменшення розміру аліментів. Згідно зі статтями 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимога позивача щодо зміни розміру аліментів, встановленого у рішеннях суду від 12.06.2013 та від 14.04.2023, оскільки, за твердженням останнього, такий розмір не відповідає положенням частини п`ятої статті 183 СК України, на думку суду, є намаганням переглянути остаточні та обов`язкові до виконання рішення з метою домогтися повторного розгляду і винесення нового рішення у справі, та суперечить принципу правової визначеності. Як наголошено у пункті 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII), одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Суд при розгляді даної справи дійшов висновку, що позивачем не наведено суду жодних вагомих підстав для зменшення розміру аліментів, зокрема зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я; обставини, які враховувались при визначенні розміру аліментів, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, позивачем не оскаржувались і на даний час жодним чином не змінились; беручи до уваги вищенаведені норми законів, суд прийшов до переконання, що існують всі законні підстави для відмови у задоволенні позову про зміну розміру аліментів на підставі ст. 192 СК України. Відповідно до положень статей 133, 141 ЦПК України суд залишає за позивачем судові витрати у зв`язку з відмовою у позові.

Outcome: dismissed