Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

В квітні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-8) до відповідача Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] , в якому просила суд: - визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 17 липня 2020р. про відмову в реєстрації місця проживання позивачки, за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати відповідача зареєструвати місце проживання позивачки за зазначеною вище адресою, шляхом внесення відомостей до паспортного документу позивачки про місце її проживання за вказаною адресою та внесення цих даних до Єдиного державного демографічного реєстру. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] , згідно з ордером від 12 жовтня 1990р. за № 18659 серія Б. 17 лютого 2020р. вона знялась з реєстрації у вказаній квартирі, не втративши при цьому статусу прав наймача, та надала письмову згоду своєму сину - третій особі по справі на приватизацію квартири, однак в подальшому відкликала таку згоду. 17 липня 2020р. відповідач відмовив позивачці у реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб у згаданій квартирі, на підставі пп. 1) п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016р. № 207 (далі по тексту - Правила), а саме: «відсутня згода наймачів, зареєстрованих за даною адресою», а саме третьої особи [PERSON] . На думку позивачки така відмова є незаконною, оскільки відповідачем не враховані положення пп. 4) п. 18 Правил, і для її реєстрації було достатньо лише ордеру. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту свого порушеного права позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 липня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, з тих підстав, що стороною позивача необґрунтовані заявлені позовні вимоги, не надані належні і допустимі докази, що підтверджують право позивачки на проживання в житлі. Як, і не надано доказів, незаконності дій відповідача. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 11 серпня 2023р. на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, в яких третя особа проти позову заперечила, зазначивши, що позивачка у квартирі не проживає, проте в квартирі проживає її знайомий, при цьому остання постійно змінює місце свого проживання, що на думку третьої особи викликано наявністю прострочених боргів за кредитними договорами. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові просив суд позов задовольнити. Представники: відповідача, третьої особи проти позову заперечили, з підстав наведених у відзиві на позов, поясненнях третьої особи. Просили суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників: позивачки, відповідача, третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається, з матеріалів справи і це встановлено судом, що 12 жовтня 1990р. Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, [PERSON] (матері позивачки) та позивачці [PERSON] було видано ордер № 18659 серія Б, на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , який є єдиною підставою для вселення у надане житлове приміщення (а.с. 12). Ордер є дійсним протягом 30 днів. 02 грудня 1999р. у вказаній квартирі було зареєстровано третю особу [PERSON] - сина позивачки (а.с. 14). 26 лютого 2016р. Шевченківської районною в м. Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження № 95 «Про зміну договору найму жилих приміщень», яким зокрема внесено зміни до договору найму житлового приміщення двокімнатної квартири [ADDRESS] , у зв`язку зі смертю матері позивачки - [PERSON] . Наймачем визначено позивачку (а.с. 13). 17 лютого 2020р. позивачка добровільно була знята з реєстрації за місцем проживання в квартирі [ADDRESS] , та нею було надано заяву про згоду на приватизацією цієї квартири третьою особою, одночасно заявляючи, що не має на теперішній час та в майбутньому житлових претензій з приводу приватизації третьою особою зазначеної квартири (а.с. 15). 06 березня 2020р. позивачкою було складено заяву про відкликання своєї заяви про згоду на приватизацію квартири від 17 лютого 2020р. (а.с. 17). 17 липня 2020р. відповідачем було відмовлено позивачці у реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб у згаданій квартирі, на підставі пп. 1 п. 11 Правил, а саме: «відсутня згода наймачів, зареєстрованих за даною адресою», оскільки відсутня згода наймачів, зареєстрованих за вказаною адресою, а саме третьої особи [PERSON] (а.с. 20). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка зазначала, що рішення відповідача щодо відмови їй у реєстрації місця проживання/перебування є незаконним, оскільки вона є наймачем зазначеної квартири в силу виданого їй ордеру № 18659 серія Б, а посилання відповідача на пп. 1 п. 11 Правил є безпідставними. Так, правовідносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулюється Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону, реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).\\ Приписами пп. 1) п. 11 Правил передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, зокрема якщо особа не подала необхідних документів або інформації. В свою чергу положеннями п. 18 Правил визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах); проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби); 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання). У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами). Так, суд вважає, що відповідач відмовляючи, у задоволенні заяви позивачки про реєстрацію місця проживання/перебування у зазначеній вище квартирі діяв правомірно, оскільки в судовому засіданні представник позивача наголошував, що на підтвердження права проживання позивачки в квартирі, останньою було надано в досудовому порядку відповідачу, ордер № 18659 серія Б, однак як встановлено судом, зазначений ордер вже було використано позивачкою та її матір`ю в жовтні 1990р. для вселення в квартиру [ADDRESS] , та після припинення позивачкою права користування зазначеною квартирою та зняття з реєстраційного обліку, зазначений ордер не надає позивачці повторного права вселення до цієї квартири і подальшого права користування цією квартирою. Крім того, в судовому засіданні представник позивачки не міг пояснити суду, де перебуває оригінал зазначеного ордеру, враховуючи те, що стороною, в якості письмового доказу було подано двічі засвідчену копію ордеру № 18659 серія Б, що процесуально є недопустимим. Також, в судовому засіданні представник позивача визнав, що в позасудовому порядку позивачкою при зверненні до відповідача з заявою про реєстрацію місця проживання/перебування в квартирі [ADDRESS] , нею не було подано письмової згоди наймачів, зареєстрованих у вказаній квартирі. Судом критично оцінюються твердження сторони позивача, що факт постійного проживання позивачки у зазначеній вище квартирі підтверджується актом про фактичне проживання особи (а.с. 19), оскільки вказаний акт складений не уповноваженими особами, відсутні відомості про створення комісії, період часу, який охоплюється становить понад тридцяти років, як і затверджений цей акт, керівником юридичної особи, яка немає повноважень на вчинення зазначених дій, при цьому в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, яким чином у сторони позивача з`явився зазначений акт, і ким був наданий доступ до приміщення квартири. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ч. 1-3 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення відповідача від 17 липня 2020р. про відмову в реєстрації місця проживання позивачки, за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про правомірність рішення відповідача від 17 липня 2020р. про відмову в реєстрації місця проживання позивачки, за адресою: [ADDRESS] , то суд не вбачає правових підстав для задоволення і похідної вимоги про зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивачки за зазначеною вище адресою, шляхом внесення відомостей до паспортного документу позивачки про місце її проживання за вказаною адресою та внесення цих даних до Єдиного державного демографічного реєстру. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed