Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 18 червня 1994 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Неповнолітніх дітей від даного шлюбу немає. Спільне життя з відповідачем не склалось, тому, що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На підставі цього відбувались сварки, які поступово привели до того, що вони стали чужими людьми. Відповідач тривалий час ображає та принижує дружину. Подружні відносини припинились з липня 2023 року. З цього часу спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, що має істотне значення. Ухвалою судді від 02 жовтня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі № 607/17563/23. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав, у ньому наведених; строк на примирення просила не надавати. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги визнав повністю, просив розірвати шлюб, час на примирення не надавати. Частини 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначають, що відповідач може визнати позов на будьякій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 18 червня 1994 року, сторони 18 червня 1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської адміністрації зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 672. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей немає. Судом встановлено, що між подружжям погіршилися відносини, вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Сумісне життя подружжя є неможливим, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечив щодо розірвання шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Так, як відповідач визнав позов, слід повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору 536,80 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки 536,80 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved