Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України в місті Лисичанськ Луганської області. В обґрунтування заяви вказує, що вона (заявниця) являється внутрішньо переміщеною особою та на даний час проживає в [ADDRESS] . 24.02.1973 року між нею та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, про що було складено відповідний актовий запис за №14 виконавчим комітетом Новодружеської міської ради Луганської області. [INFO] [PERSON] помер на тимчасово окупованій території України в місті Лисичанськ Луганської області. Причиною смерті є хронічна серцева недостатність, атеросклеротична хвороба серця. Заявниця вказує, що на даний час, факт смерті її чоловіка [PERSON] підтверджений лише свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 11.08.2023 року Лисичанським міським відділом запису актів громадянського стану департаменту записів актів громадянського стану міністерства юстиції луганської народної республіки та довідкою про причину смерті №238 від 18.05.2023 року, виданою Лисичанською міською лікарнею. Для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка [PERSON] вона зверталась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси, однак 12.10.2023 року за №3318/32.17-04-05 нею було отримано відмову у проведенні державної реєстрації смерті, згідно з якою відділом ДРАЦС у м. Черкаси Центрального МУ МЮ (м. Київ) розглянув документи, подані для державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан/на тимчасово окупованій території України, визначений такою відповідно до законодавства та дійшли висновку, що подане нею свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане 11.08.2023 року Лисичанським міським відділом запису актів громадянського стану департаменту записів актів громадянського стану міністерства юстиції луганської народної республіки, не є підставою для державної реєстрації смерті. Заявниця зазначає, що встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] необхідно для отримання свідоцтва про смерть та реалізації його спадкових прав. А тому, просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який проживав за адресою: Луганська область, місто Новодружеськ та який помер [INFO] в місті Лисичанськ Луганської області на тимчасово окупованій території. В судове засідання заявниця [PERSON] та її представник - [PERSON] не з`явилися, однак подали заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про задоволення заяви, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 зазначеного Закону України). Загальновідомою та такою, що не потребує доказування за змістом ст. 82 ЦПК України є обставина, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом Президента України № 58/2023 від 06 лютого 2023 року, затвердженим Законом України № 2915-ІХ від 07.02.2023 року) продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року. В подальшому, Законом № 3058-ІХ від 02.05.2023 року, який набрав чинності 20.05.2023 року, затверджено Указ Президента України від 01 травня 2023 року № 254/23 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, тобто до 18 серпня 2023 року. На даний час, дію строку воєнного стану в Україні продовжено Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб. Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як визначено ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій. Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Розділом 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року (в редакції, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 3307/5 від 24.12.2010 року), з наступними змінами, визначено, що підставою для державної реєстрації є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , є чоловіком заявниці - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 12.10.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), з якого вбачається, що 24.02.1973 року Виконавчим комітетом Новодружеської міської ради міста Лисичанська Луганської області зареєстровано даний шлюб за актовим записом № 14 (а.с. 6). Згідно наданої копії «Свидетельства о смерти» серії [NUMBER] , виданого 11.08.2023 року «Лисичанским городским отделом записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Луганской народной республики», громадянин України [PERSON] , який народився [INFO] в м. Новодружеськ Луганської області, Україна, помер [INFO] в м. Лисичанськ, луганська народна республіка, РФ (а.с. 7). Крім того, факт смерті [PERSON] підтверджується також копією медичної довідки про причини смерті №238 від 18.05.2023 року, що видана ДУ «Лисичанська міська лікарня» ЛНР, де причина смерті: хронічна серцева недостатність, атеросклеротична хвороба серця (а.с. 8). Таким чином, подія смерті [PERSON] , [INFO] відбулася [INFO] на території м. Лисичанськ Луганської області, тобто тимчасово окупованій частині України. 12.10.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Крот Катерині Михайлівні відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] пред`явлено документ, який не є підставою для державної реєстрації смерті. На теперішній час для проведення реєстрації смерті гр. [PERSON] , [INFO] , необхідно встановити факт його смерті, оскільки він помер на тимчасово окупованій території і документи видані органами та установами, створеними в порядку не передбаченому законами України, є недійсними. Тому, заявниця звернулася до суду із зазначеною заявою задля можливості в подальшому реалізувати свої законні права після смерті чоловіка - гр. [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 цього Закону, встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе прийняти в якості належних і допустимих доказів документи, які видані органами, їх посадовими особами на тимчасово окупованій території України і де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме: так звану «справку о причине смерти №238 от 18.05.2023 года», «свидетельство о смерти серии [NUMBER] , виданое 11.08.2023 года Лисичанским городским отделом записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Луганской народной республики». З матеріалів справи вбачається, що встановлення факту смерті [PERSON] , необхідне для забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. При цьому, суд враховує, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. В даному випадку заява до суду подана [PERSON] , який є дружиною померлого [PERSON] , що відповідає вимогам ЦПК України. Слід зазначити, що судом враховані норми ст. 317 та ч. 9 ст. 10 ЦПК України. А тому, з урахуванням наведеного вище, враховуючи засади добросовісності, справедливості і розумності регулювання цивільно-правових відносин, суд вважає, що для цілей, передбачених ст. 317 ЦПК України, [PERSON] можна вважати особою, яка має право на звернення до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] . Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , яка народився [INFO] в м. Новодружеськ, Луганської області, Україна, дійсно помер [INFO] в місті Лисичанськ, Луганської області (Україна) - на тимчасово окупованій частині України, а тому і дійшов до висновку про можливість задоволення заявлених вимог у повному обсязі. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення містяться і у п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. На підставі наведеного та,

Outcome: approved