Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ), звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про стягнення аліментів. Позивачка свої вимоги мотивує тим, що з 10.12.2012 року сторони перебувають у шлюбі, але шлюб має формальний характер. Крім того, фактичне місце проживання сторін з 19.07.2022 року - різне. Від шлюбу мають сина[PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою та повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про дитину та не приділяє увагу вихованню. Всі фінансові витрати, щодо виховання дитини покладені на позивача, фінансової допомоги від [PERSON] не отримує. Відповідач є здоровим та працездатним, може забезпечити їм належний рівень проживання. Оскільки, має роботу - він офіційно працює, має хороший та стабільний щомісячний дохід. На даний час перебуває у трудових відносинах із Національним банком України. Стягнень по виконавчим документам з Відповідача не проводиться, батьки на його утриманні не перебувають. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. 28 вересня 2023 року Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву про стягнення аліментів, відповідно до якого вважає доводи позивача викладені у позовній заяві не відповідають дійсності з огляду на наступне. Доводи позивача про те, що Відповідач по справі і батько спільної дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про дитину та не приділяє уваги вихованню абсолютно не відповідають дійсності. Батько кожного місяця, з моменту роздільного проживання (з 19.07.2022 року), перераховував на карту сина « [PERSON] » не менше ніж п`ять тисяч гривень. Неодноразово Відповідачем купувались іграшки. Кожного тижня по декілька разів батько зустрічається з дитиною, під час зустрічей батько займається вихованням, розвитком сина,відвідує з ним культурно-розважальні заходи та разом відпочивають. Кожного дня Відповідач телефонує сину та цікавиться його справами. Відповідач зазначає, що жодного разу розмов про надання коштів зі сторони Позивача не було. Відповідач регулярно та постійно піклується про сина. До того ж, онукові надають кошти ще й дідусь з бабусею (батьки Відповідача). [PERSON] стверджує, що дитина зростає в любові, достатку та дружніх стосунках із рідними. Відповідач частково визнає позов та готовий сплачувати аліменти на дитину у розмірір своїх доходів, але не погоджується з неправдивими твердженнями Позивачки про своє ухиляння від виховання та забезпечення сина та вимагає спростування нею наданої інформації суду та підтвердження отримання нею грошей на дитину. Також, Відповідачу принципово, щоб Позивачка визнала факти отримання коштів на дитину кожного місяця за час окремого проживання. Представник Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10 грудня 2012 року, актовий запис № 41. Сторони від шлюбу мають спільну дитину - сина[PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Виконавчим комітетом Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області 02 січня 2013 року серії [NUMBER] , в якому батьком вказано- [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . На даний час малолітня дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Домовленості щодо сплати аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина не надає. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Такий же обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття встановлений і в статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України встановлено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Окрім того, суд звертає увагу на те, що законодавчо визначеним мінімальним рекомендованим розміром аліментів на одну дитину є розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В судовому засіданні не встановлено наявність у відповідача на праві власності нерухомого майна. Позивачем не доведені витрати відповідача, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Разом з тим, обставин, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти на утримання дитини відповідачем не доведено. Відповідач перебуває в працездатному віці, відомостей про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надав, являючись батьком неповнолітньої дитини зобов`язаний утримувати її до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Враховуючи наведене, виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, суд вважає за можливе визначити аліменти в розмірі частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та інтересам дитини, не порушить прав сторін. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженим розміром аліментів забезпечить належне утримання дитини. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі ст.ст. 80, 84, 180,181,182,184, 191, СК України,

Outcome: approved