Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

20 жовтня 2023 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Заяву обґрунтувала тим, що [INFO] у с.Терпіння, Мелітопольського району, Запорізької області померла її мати [PERSON] , яку вона особисто поховала та отримала свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] , видане Сімферопольським районним відділом ЗАГСу №3 Департамента ЗАГСу Міністерства юстиції Республіки Крим. Причиною смерті стала серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, про що свідчить довідка від 21.01.2023, видана Мелітопольською ЦРЛ Управління охорони здоров`я медико-соціальної допомоги. Її батько помер ще в 1999 році. За життя її мати [PERSON] склала заповіт, посвідчений 09 лютого 1996 року секретарем виконкому сільської ради народних депутатів с.Терпіння, Мелітопольського району, Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за №46, яким заповіла їй все своє майно. Оскільки смерть її матері настала на тимчасово окупованій території України, а видане на вказаній території свідоцтво про смерть є нелігітимним, то виникла необхідність встановлення факту смерті її матері [PERSON] в судовому порядку з метою отримання свідоцтва про смерть державного зразка України та оформлення спадщини, що залишилася після її смерті. З наведених підстав, посилаючись на статті 4-5, 293, 294, 315-317 ЦПК України, заявниця просила встановити факт смерті її матері [PERSON] , [INFO] , уродженки села Устинівка, Устинівського району, Кіровоградської області, Україна, яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України в селі Терпіння, Мелітопольського району, Запорізької області, Україна. Ухвалою судді від 20 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 23 жовтня 2023 року. Заявниця в призначене судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. До суду подала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Заінтересована особа Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в призначене судове засідання свого представника не направив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. До суду від начальника Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шаталової Т. надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу за відсутності представника відділу, з матеріалами справи ознайомлені, зауважень не має. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши письмові докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10 липня 1956 року Терпіннівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, [PERSON] народилася [INFO] в селі Терпіння, Мелітопольського району, Запорізької області, про що 04 липня 1956 року складено відповідний актовий запис за № 50. Її батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а. с.7). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 26 квітня 1980 року міським відділом запису актів цивільного стану міста Мелітополя Запорізької області, [PERSON] та [PERSON] 26 квітня 1980 року зареєстрували шлюб у міському відділі запису актів цивільного стану міста Мелітополя Запорізької області, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 26 квітня 1980 року зроблено відповідний актовий запис за № 485. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] (а. с. 8). З паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] , виданого 06 грудня 2001 року Мелітопольським РВ УМВС України в Запорізькій області, видно, що [PERSON] , [INFO] , уродженка села Терпіння, Мелітопольського району, Запорізької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 4-5). Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 19 січня 2002 року Мелітопольським РВ УМВС України в Запорізькій області, [PERSON] , [INFO] , уродженка села Устинівка, Устинівського району, Кіровоградської області, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с.9). Як убачається з корінця довідки про причину смерті (до форми № 106/о №33), виданого 21 січня 2023 року Мелітопольським центром первинної медико-санітарної допомоги, [PERSON] , у віці 92 роки померла [INFO] . Причина смерті: хронічна сердечно-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, І-25о ( а.с. 10). Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим 27 січня 2023 року Сімферопольським районним відділом ЗАГС №3 Міністерства юстиції Республіки Крим, мати заявниці [PERSON] , [INFO] , уродженка села Устинівка, Устинівського району, Кіровоградської області, померла [INFO] у селі Терпіння Мелітопольського району, Запорізької області, про що 27 січня 2023 року складено запис про смерть № 170239910003100927004 (а. с. 11). [PERSON] за життя залишила заповіт, посвідчений 09 лютого 1996 року секретарем Терпіннівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Першиною Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 46, згідно з яким усе своє майно частку будинку, яке буде належати їй на день смерті, з чого б воно не складалося та де б не знаходилося, усе на що вона буде мати право, заповідає [PERSON] ( а.с. 12). Вирішуючи заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суд виходить з такого. Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до частини першої, другої статті першої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Частиною другою статті 4 Закону № 1207-VII визначено, що правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1207-VII Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. За змістом статті 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ( частина перша). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом ( частина друга). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану ( частина третя). Як зазначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, Терпіннівська сільська територіальна громада територіальна громада Мелітопольського району Запорізької області є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України з 25.02.2022. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Приписами пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Як убачається з пункту 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Згідно з пунктом 18 вказаної постанови рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Порядок державної реєстрації смерті регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Так, нормою частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 Глави 5 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи вбачається, що отримавши свідоцтво про смерть матері [PERSON] на непідконтрольній Україні території, заявниця [PERSON] звернулась до Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про державну реєстрацію факту смерті особи. Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянув подані документи та на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відмовив у проведенні державної реєстрації смерті (а. с.13). Досліджені судом докази підтверджують факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки села Устинівка, Устинівського району, Кіровоградської області, яка померла [INFO] в селі Терпіння, Мелітопольського району, Запорізької області, яке відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за №1668/39004, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України з 25 лютого 2022 року. Заявниця не має можливості надати для реєстрації смерті матері документи встановленого законодавством України зразка, оскільки корінець медичного свідоцтва про смерть до облікової форми № 106-о №33 та свідоцтво про смерть, видані на території України, яка є тимчасово окупованою Російською Федерацією та де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення вказаного факту необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть матері державного зразка України та оформлення спадщини після її смерті. За таких обставин суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до частини четвертої статті 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved