Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 14.06.2021р. в розмірі 4 119 604,00 грн. В обгрунтування позову зазначає, що на підставі Договору позики від 14.06.2021р. надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 743 611,00 грн., що еквівалентно 27 500,00 доларів США. Відповідач у термін до 01.10.2021р., як встановлено Договором, борг не повернула, чим прострочила виконання свого зобов`язання за період з 01.10.2021р. по 04.07.2022р. (277 днів). Відповідно до п. 4 Договору позики розмір неустойки станом на 04.07.2022р. становить 4 119 604,00 грн. У мотивувальній частині позову позивач вважає, що стягненню на його користь підлягають грошові кошти в сумі 743 611,00 грн. відповідно до п. 2.1. Договору позики та неустойка в сумі 4 119 604,00 грн. відповідно до п. 4 Договору позики, що в загальній сумі становить 4 863 215,00 грн. Разом з тим, за прохальною частиною просить стягнути заборгованість за Договором позики в розмірі 4 119 604,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.09.2022р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 28.08.2023р. підготовче засідання закрито, призначено справу до судового розгляду. Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подала, у судові засідання не з`являлась. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. 14 червня 2021р. між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено Договір позики, за умовами якого позичальник позичила (взяла в боргу) у позикодавця 743 611,00 грн., що на день укладення цього Договору за курсом НБУ становить еквівалент 27 500,00 доларів США. Згідно з п. 2 Договору позики позичальник свідчить та заявляє, що вона отримала суму позики повністю до підписання цього Договору. Згідно з п. 3 Договору позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у п. 1 цього Договору борг до дванадцятої години ранку першого жовтня дві тисячі двадцять першого року. Місце виконання зобов`язання - м. Київ. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Так, як вбачається з тексту Договору позики, відповідач отримала в борг від позивача грошові кошти в розмірі 743 611,00 грн. При цьому своє зобов`язання щодо повернення позики до 01.10.2021р. відповідач не виконала, з огляду на що в неї рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 743 611,00 грн. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачем не спростовано наявності в неї заборгованості перед позивачем за Договором позики від 14.06.2021р., не надано доказів повернення боргу. За таких обставин, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума боргу за Договором позики в розмірі 743 611,00 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення неустойки слід зазначити наступне. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошових сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з п. 4 Договору позики у разі прострочення позичальником термінів повернення позики, вона зобов`язана сплатити неустойку в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня. Так, як вбачається, позивачем розраховано неустойку за період з 01.10.2021р. по 04.07.2022р. в розмірі 4 119 604,00 грн. (про вказане свідчить мотивувальна частина позову). Разом з тим, виходячи з прохальної частини позову, позивач просить стягнути 3 375 993,00 грн. неустойки. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. У своїй постанові від 22.12.2021р. у справі №757/47199/18 Верховний Суд зазначив про те, що для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №727/9352/17, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №185/1265/17, від 28 травня 2020 року у справі №355/680/17, від 15 грудня 2020 року у справі №754/136/16, від 15 квітня 2020 року у справі №367/3875/16-ц, від 29 вересня 2021 року у справі№ 756/1853/15-ц. Так, сума основного боргу за Договором позики становить 743 611,00 грн. Розмір неустойки, яку просить стягнути відповідач з позивача, 3 375 993,00 грн., тобто більший за суму основного зобов`язання в 4,5 разів. Таким чином, враховуючи, що розмір неустойки явно перевищує розмір простроченої заборгованості, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України суд вважає за можливим зменшити розмір неустойки, який підлягає стягненню з відповідача за невиконання своїх зобов`язань з повернення суми позики до суми позики - 743 611,00 грн. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судовий збір на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 12 405,00 грн.

Outcome: partial