Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

26.10.2022 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання права користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, у якому просить визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укласти з позивачкою договір найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 28.06.1974 року діду позивача та його родині, яка складалась з дружини та сина (батька позивачки), Рішенням виконкому Дніпровської районної ради №293 було видано Ордер №198196 на право заняття площі в будинку готельного типу, а саме квартири [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати площею 12,43 кв.м. Відповідно до зворотної сторони Ордеру склад сім`ї, якому надавалась квартира: [PERSON] 1948 року народження (дід позивача), [PERSON] 1951 року народження (баба позивача), [PERSON] 1973 року народження (батько позивача). На підставі ордеру [PERSON] було укладено договір найму жилого приміщення, після чого вказані вище особи вселилися у спірну квартиру та стали постійно в ній проживати. 5 вересня 1972 року дід і баба позивача створили родину, уклавши шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . В цьому шлюбі у них народився батько позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 24 травня 1973 року. Всі вони проживали однією сім`єю і були зареєстровані у спірній квартирі до своєї смерті, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва №80859398 від 07 червня 2022 року стосовно [PERSON] та Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №80859195 від 07 червня 2022 року стосовно [PERSON] . Позивач [PERSON] [INFO] - є онучкою [PERSON] та [PERSON] та донькою [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 11 січня 1996 року. Своє прізвище [PERSON] змінила на [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] 08 січня 2021 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 08 січня 2021 року. У вказаному шлюбі позивач [INFO] народила доньку [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 13 липня 2021 року. В січні 2017 року позивачка вселилася у спірну квартиру [ADDRESS] з дозволу свого діда [PERSON] , який був основним квартиронаймачем вказаної квартири, його дружини - баби позивача [PERSON] та свого батька [PERSON] як член їх сім`ї та проживає в ній по теперішній час, що підтверджується Актом від 01 вересня 2022 року. Весь цей час [PERSON] проживала зі своїми родичами однією сім`єю, несла разом з дідусем, бабусею та батьком обов`язки по утриманню квартири, приймала участь в оплаті комунальних платежів, що підтверджується квитанціями, копії яких вибірково, через велику кількість, додаються до позову, вела з ними спільне господарство та побут, мала спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування, спільно купували майно для спільного користування, брала спільну участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, були усні домовленості про порядок користування житлом, піклувалася про своїх стареньких дідуся і бабусю та хворіючого батька. Все це підтверджено Актом від 01 вересня 2022 року та буде підтверджено показами свідків. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Організацію поховання та всі витрати по ним несла позивачка, що підтверджується Договором-замовленням №2.26161П на організацію та проведення поховання від 29 січня 2019 року. Також вона отримувала Довідку про причину смерті від 29 січня 2019 року, Свідоцтво про поховання від 29 січня 2019 року, Свідоцтво про смерть [NUMBER] від 29 січня 2019 року та Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання №00021984921 від 29 січня 2019 року. [INFO] помер дідусь позивача та основний квартиронаймач спірної квартири [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 08 квітня 2022 року. І знову всі витрати на поховання та організацію цього процесу взяла на себе проживаюча разом з ним позивач. Вказане підтверджується Договором-замовлення №8.179136К на організацію та проведення поховання від 08 квітня 2022 року. Також саме позивачка забирала тіло свого дідуся та передавала його на кремацію, отримала Довідку про причину смерті від 08 квітня 2022 року, Довідку на одержання праху № 8.179136К від 08 квітня 2022 року, Довідку про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва від 30 квітня 2022 року, Свідоцтво про смерть. Після смерті дідуся, бабуся позивача, [PERSON] , попросила свою онучку допомогти їй в переоформленні Договору найму квартири в якій вони разом проживають та провести приватизацію вказаної квартири. Для цього [PERSON] оформила на свою онучку [PERSON] Довіреність №197 від 03 травня 2022 року з вказаними повноваженнями. 15 червня 2022 року [PERSON] за допомогою онучки написала Заяву про переоформлення особового рахунку на квартиру [ADDRESS] з її покійного чоловіка [PERSON] на її ім`я. Отримала Довідку про стан заборгованості №02/04/00-166 від 08 червня 2022 року, однак переоформити особовий рахунок, переукласти договір найму квартири та провести її приватизацію не встигла. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 25 серпня 2022 року. І знову похованням займалася позивачка, як єдиний залишившийся член родини та родич померлих, також вона отримувала тіло для кремації відповідно до Довідки про причину смерті від 23 серпня 2022 року та прах для поховання, що підтверджується Довідкою на одержання праху №1.187088К від 25 серпня 2022 року. Після смерті всіх членів своєї родини позивачка зі своєю малолітньою дитиною продовжує постійно проживати у вказаній квартирі як член сім`ї померлого наймача, продовжує утримувати квартиру у належному технічному та санітарному стані, сплачувати комунальні послуги, однак переоформити особові рахунки на своє ім`я та зареєструвати місце свого проживання за даною адресою позивач не може, оскільки договір найму житла з нею не переукладався. Іншого житла позивач не має, реєстрація місця проживання у позивача на даний час відсутня, що підтверджується Інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №84042089 від 06 вересня 2022 року, будь-яке нерухоме майно у власності позивача не перебуває, що підтверджується інформацією з реєстру речових прав. Сімейні відносини з чоловіком не складаються, відбуваються постійні сварки, що унеможливлює їх спільне проживання, в інтересах позивача та маленької дитини. Це стало підставою і для погіршення відносин з матір`ю, яка зняла позивача з реєстрації у власному помешканні через тривале її непроживання у житлі. Позивач перебуває у декретній відпустці, не має власного доходу та існує лише за рахунок соціальних виплат та невеликих аліментів від батька дитини, які витрачаються на побутові потреби, сплату комунальних платежів за спірною квартирою, власне харчування та харчування і утримання дитини. Позивач не має фінансової змоги орендувати інше житло і спірна квартира, в якій позивач проживає вже тривалий час - є єдиним її житлом в розумінні практики Європейського суду. Позивачка посилається на положення ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 106, 107 ЖК України, ст.ст. 61, 64, 65 ЖК України, ст. 3 СК України, ст. 29 ЦК України, ст. 10 ЦПК України та зазначає, що право на житло, зокрема право користування житлом, підпадає під сферу охорони ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, тому закріплені зазначеними статтями умови втручання у це право підлягають застосуванню національними судами при вирішенні спорів про позбавлення права користування житлом та виселення. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи спір, суду необхідно врахувати нележний і законний порядок вселення позивачки у спірну квартиру, за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, а також те, що це приміщення є постійним та єдиним місцем проживання позивача та її малолітньої дитини, ведення позивачем разом із наймачем, який був її рідним дідусем та іншими своїми родичами, членами сім`ї наймача, спільного господарства, та врахувати тривалість часу проживання у цьому жилому приміщенні майже 6 років на час подання позову. Це свідчить, що позивач має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, і іншого постійного місця проживання у нього немає. Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. З цього приводу позивачка вказує, що вона постійно проживала у спірній квартирі, іншого місця проживання у неї немає, а відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивач не набув права користування жилим приміщенням, так як за поданими доказами вбачається, що позивач вселився в жиле приміщення як член сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням. Спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. 06 жовтня 2021 року Верховний Суд в рамках справи №646/660/19 досліджував питання щодо визнання права користування житловим приміщенням, зокрема зробив наступні висновки: «Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду». Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі №755/16392/17, від 15 квітня 2020 року в справі №466/5057/17, від 12 квітня 2021 року в справі №127/26104/18, від 03 лютого 2021 року в справі №643/3624/16, від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19. У правовій позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 29 вересня 2021 року у справі №751/8693/18 щодо умови, за якої відсутність письмової згоди наймача на вселення не свідчить про самоправне вселення у житлове приміщення - зазначено: відсутність письмової згоди наймача на вселення не свідчить про самоправне вселення у житлове приміщення, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що наймач висловлював таку згоду. У правовій позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 19 вересня 2018 року у справі №182/8114/15-ц щодо обставин, які підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача - зазаначено: особи які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. У правовій позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 09 березня 2021 року у справі №565/1499/19 щодо встановлення підстав для визнання права користування жилим приміщенням - зазначено: до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Вказану позицію підтримують і постанови Верховного суду від 12 грудня 2019 року у справі №335/9212/16-ц, від 16 грудня 2019 року у справі №750/8351/15-ц, від 01 вересня 2021 у справі №641/7103/19-ц. У правовій позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 31 серпня 2020 року у справі №761/19243/17 щодо обов`язкових умов для визнання особи членом сім`ї - зазначено: обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі №619/756/16-ц. У правовій позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 27 лютого 2019 року у справі №739/1389/15-ц щодо критеріїв, за наявності яких особи складають сім`ю - зазначено: законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. У правовій позиції Верховного Суду України висловленій в постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 вказано: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. В постанові Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі №366/1285/20 зазначається: «Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності (пункт 61 Рішення Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії»). Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними. У справі №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Згідно із частинами першою, четвертою статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Позивачка вказує, що нею доведено факт набуття права користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, як член сім`ї наймача, тому вона набула рівного з іншими членами сім`ї права користування спірним жилим приміщенням та права визнання її користувачем вказаної квартири з укладенням з нею договору найму. Ухвалою суду від 03.11.2022 року вікрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 18.01.2023 року призначене проведення підготовчого засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 20.01.2023 року задоволено заяву представника позивача про виклик свідків. Ухвалою суду від 20.01.2023 року задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 22.02.2023 року призначене проведення підготовчого засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 06.04.2023 року призначене проведення підготовчого засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 12.05.2023 року призначене проведення підготовчого засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 28.06.2023 року задоволене клопотання представника відповідача Дніпровської РДА про приєднання доказів та задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів і виклик свідка. Ухвалою суду від 28.06.2023 року закрите підготовче провадження у справі і признавчено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 04.01.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Дніпровської РДА зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлних позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва - Київської міської ради, та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Спірна квартира була надана [PERSON] на сім`ю з 3-х осіб: на нього, його дружину - [PERSON] , сина - [PERSON] . У спірній квартирі зареєстрована [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . Позивачка стверджує, що в січні 2017 року вона вселилась у спірну квартиру з дозволу зареєстрованих осіб, проживала з ними однією сім`єю, мала з ними спільний бюджет, спільні витрати, брала участь в ремонті квартири та інше, що можуть підтвердити свідки. Поряд із цим відповідач посилається на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі №129/2115/15-ц згідно яких, для встановлення факту спільного проживання показання свідків не можуть бути єдиною підставою. Відповідач вказує, що позивачка з 08.01.2021 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та від шлюбу подружжя має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Отже, позивачка є членом своєї родини - чоловіка та доньки, а для покійних баби та діда - онукою. Посилаючись на положення ст.ст. 58, 61, 64, 106 ЖК України та роз`яснення викладені у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідач зазначає, що долучені до позовної заяви копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг не можуть бути підтвердженням того, що позивач з 2017 року здійснювала оплату послуг самостійно, або на її особу нараховувались комунальні послуги, оскільки такі відомості в квитанціях відсутні. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що позивачка або її покійні дід та баба звертались до ЖЕКу з питанням нарахування на позивачку житлоко-комунальних послуг згідно ст. 64 ЖК України. Спірна квартира складається з однієї кімнати житловою площею 12,43 кв.м., тому зазначені в акті від 01.09.2022 року відомості про те, що позивачка постійно проживала з дідусем, бабусею та покійним батьком, не можуть бути правдивими. 14.05.2023 року до суду надійшла відповідь позивача зі змісту якої вбачається, що позивачка підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково зазначає, що вона у січні 2017 року вселилась у спірну квартиру з дозволу свого діда, який був основним квартиронаймачем, його дружини - баби позивачки, та батька позивачки, як член їх сім`ї і до теперішнього часу проживає в квартирі. З часу вселення і по теперішній час позивачка постійно та безперервно живе у квартирі як член сім`ї своїх родичів та до смерті своїх родичів вела з ними спільне господарство. Із своїм офіційним чоловіком позивачка ніколи не проживала та спільне господарство із ним не вела, тому не була членом його сім`ї, а після народження дитини забрала дівчинку до себу у спірну квартиру, де проживає з дитиною і по теперішній час. Оскільки основним квартиронаймачем був дід позивачки, то і всі договори про надання комунальних послуг були оформлені на нього, відповідно і всі рахунки надходили на його ім`я, однак це не виключає сплату таких рахунків саме позивачкою за власні кошти. Після смерті діда позивачка за довіреністю виданою її бабусею, намагалась переоформити рахунки та перуклсти договір найму житла, але не встигла цього зробити до смернті бабусі. З того часу позивачка, як єдина проживаюча в квартирі повнолітня особа та член сім`ї основного квартиронаймача, намагається переоформити спірну квартиру, однак відповідачі в її вимогах відмовили, що і стало причиною звернення до суду. Вже 9 місяців позивачка також безрезультатно намагається переоформити на себе договори про надання комунальних послуг, відповідей на свої заяви не отримує, але як і раніше, з 2017 року продовжує проживати в квартирі та сплачувати житлово-комунальні послуги за тими ж квитанціями, що приходить на ім`я покійних дідуся та бабусі. Було дійсно складно проживати великою родиною у такій маленьній квартирі, однак у позивачки не було іншого вибору, адже через неприязні відносини вона не могла проживати зі своєю матір`ю за місцем своєї реєстрації, а орендувати власне житло не дозволяв матеріальний стан. Бабуся, дідусь та батько добре ставились до позивачки, до того ж батько часто був відсутній в квартирі чим менше стісняв позивача та інших членів сім`ї. Позивачка проживала із матір`ю по [ADDRESS] з 2010 по 2017 роки, а з моменту народження та з 2017 року і по теперішній час мешкає у спірній квартирі, що додатково підтверджується інформацією СЗШ №158 від 24.02.2023 року №01-19/37. Факт непроживання в квартирі по [ADDRESS] з 2017 року підтверджується Актом №105 про непроживання від 28.02.2023 року. Поскільки позивачка не змогла знайти договір найму серед своїх документів, копія цього договору була витребувана від відповідачів, однак вони протиправно такого договору суду не подають, у зв`язку із чим слід визнати факт існування такого договору. Відповідач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалось. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що вона з 2017 року проживала у спірній квартирі зі своїми дідом, бабусею та батьком, всі проживали однією сім`єю, а після народження дитини у квартирі проживає також дочка позивачки. Поступово всі старші родичі померли і на теперішній час у квартирі проживає позивачка зі своєю дитиною та продовжує сплачувати житлово-комунальні послуги. Позивачка проживала у спірній квартирі з самого народження до 2010 року, а потім переїхлала проживати до своєї матері і проживала із нею до початку 2017 року. У 2017 році позивачка повернулась на проживання до спірної квартири. Позивачка перебуває в зареєстрованому шлюбі з 08.01.2021 року, однак з чоловіком не проживає, сім`ї із ним не створила, але батько дитини допомагає коли це потрібно. Позивачка вказує, що працювала в Сільпо і з цієї роботи офіційно пішла в декретну відпустку, заробітної плати їй вистачало аби дбати про родичів та сплачувати комунальні послуги. Позивачка займалась утримання членів сім`ї та поховала всіх своїх родичів. Після смерті діда бабуся оформила на позивачку довіреність аби здійснити приватизацію квартири, однак у зв`язку з карантином, а потім війною позивачка не встигла цього зробити до смерті бабусі. Позивачка не була зареєстрованою у квартирі, а особовий рахунок був на ім`я діда, тому так і сплачувались комунальні послуги від його імені. В переоформленні договорів на ім`я позивачки їй було відмовлено. Спірна квартира була отримана дідусем, вона маленька, але всі розміщувались. Позивачка була зареєстрована в помешканні своєї матері, але знялась з реєстрації, оскільки так хотіла мати, з якою були складні відносини. Дід позивачки мав намір зареєструвати її у квартирі, однак не встиг цього зробити через карантин. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнти і додатково пояснив суду, що у квартирі були зареєстровані троє осіб, які вказані в ордері. Зареєструвати позивачку не було можливості, оскільки площа квартири дуже мала і це не дозволено законом. Позивачці не було де жити, оскільки мати її вигнала, а батько часто не жив в квартирі, оскільки постійно хворів та знаходився у лікарні. Позивачка мала не великі доходи, але витрачала їх на потреби сім`ї та сплачувала житлово-комунальні послуги. Позивачка постійно проживала у спірній квартирі та жила зі своїми родичами однією сім`єю. Іншого житла позивачка та її дитина не мають. Зі своїм чоловіком позивачка ніколи разом не жила, його робота пов`язана з постіними відрядженнями і фактично він проживає у Київській області. Чоловік позивачки допомагає своїй дитині, але сім`ї у розумінні ст. 3 СК України у них не було. Представник зазначає, що сторона позивача зверталась до КП для переоформлення договору найму, однак жодної відповіді не отримали, що вказує на те, що цей відповідач не визнає права позивачки на переоформлення договору найму. Квартира не є чужою для позивачки, адже вона проживала у ній від народження до 6 класу, потім була перерва, але з 2017 року позивачка постійно живе у квартирі, в яку вселилась із дозволу всіх проживаючих у ній. Поскільки відповідна згода була, позивачка набула право користування квартирою, однак відповідачі цього не визнають. Позивачка проживала зі своїми родичами як член їх сім`ї, вела із ними спільне господарство, мала спільний бюджет, готувала їжу для всіх. Іншої сім`ї у позивачки не було, адже не було жодних відносин із чоловіком, з яким вона ніколи не проживала. Позивачка поховала всіх своїх родичів, платить комунальні послуги по квартирі і іншого житла не має. Позивачка намагалась здійснити переоформлення, але не встигла цього зробити до смерті бабусі. Для реалізації рішення про визнання права користування квартирою, слід зобов`язати КП укласти договір найму, крім того є спір з КП, адже вони не реагують на звернення позивачки. Також представник зазначив, що ніякої спадщини від батька у позивачки немає, оскільки ще за свого життя батько переоформив належну йому житлову площу по [ADDRESS] на матір позивачки. Представник відповідача Дніпровської РДА в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачка була зареєстрована за іншою адресою до 2022 року, тобто до подання позовної заяви до суду. Позивачка була зареєстрована у квартирі, яка належить її батьку, тож має право на спадщину та відповідно має право проживання в іншому житлі. Представник просить врахувати пояснення викладені у відзиві на позовну заяву та відмовити у задоволенні позову, поскільки з 2010 по 2022 рік позивачка була зареєстрована у кв. по [ADDRESS] , яка належить покійному батьку позивачки, тобто вона мала право користування цією квартирою. Стосовно піклування позивачки про своїх родичів, то вона мала це робити згідно вимог закону. Позивачка перебуває у шлюбі, який на теперішній час не розірваний. Представник вважає, що належних доказів для задоволення позову немає, а КП не відмовляло позивачці у її проханні. Представник відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є сусідом і знав родину позивачки з 2016 року, коли переїхав у їх будинок. Позивачка переїхала проживати до своїх родичів у спірну квартиру в 2017 році і з того часу проживала із ними однією сім`єю. Позивачка зі своїми родичами вела спільне господарство, піклувалась про них та всіх їх поховала. Позивачка у спірній квартирі почала жити постійно з 2017 року і проживає у квартирі по теперішній час разом зі своєю дитиною. Після смерті родичів позивачки свідок не бачив щоб у квартирі ще хтось проживав окрім самої позивачки та її дитини. Чоловік позивачки в квартирі не живе і лише іноді до них приходить. У сім`ї позивачки були добрі стосунки, це була справжня родина, позивачка купляла для родини продукти та забезпечувала родичів ліками. Свідку також відомо що бабуся позиваки оформлювала на неї довіреність. Позивачка турбувалась про своїх родичів, всіх їх поховала і вона була їх єдиною родичкою. До 2017 року позивачка жила з матір`ю в гуртожитку, але із нею були якісь проблеми, тому вона повернулась до своїх родичів у спірну квартиру. Батько позивачки часто хворів, дід був з інсультом, а у баби постійні страшні головні болі, тож позивачка про них дбала та проживала із ними однією родиною. Свідок особисто бачив, що в квартирі було облаштовано три спальних місця серед яких були двоспальні місця. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є сусідкою родини позивачки з 2007 року. Позивачка начавчалась у школі №158 (в якій свідок працює вчителем) до 2010 року і жила у бабусі та дідуся, оскільки батьки пили і з ними неможливо було жити, а у 2010 році позивачку прописали разом з батьками. Свідок була класним керівником класу позивачки. У подальшому позивачка і вчилась, і працювала одночасно та всім чим могла допомагала своїм родичам. У 2017 році батько позивачки захворів і також став жити у спірній квартирі зі своїми батьками та донькою. Всі жили разом, вели спільне господарство, в родині були гарні стосунки. Коли батько позивачки помер, вона доглядала своїх діда та бабу, дуже допомагала членам своєї родини. Усіх своїх родичів позивачка поховала самостійно. Бабуся позивачки нянчила її дитину і дуже любила свою правнучку. Свідок стверджує, що позивачка від народження і до 2010 року проживала у спірній квартирі, а потім стала постійно проживати у спірній квартирі з 2017 року і до теперішнього часу. Такі твердження свідка базуються на тому, що вона є сусідкою і кожного дня бачить позивачку. Крім того, позивачці просто немає де більше жити. Мати позивачки не працює та зловживає спиртними напоями, тож із нею жити неможливо. Ніколи родичі позивачки не заперечували аби вона вселилась в квартиру, вони дуже любили позивачку. Батько позивачки хворів і помер у 2019 році, а дід переніс інфаркт. Позивачка піклувалась про своїх родичів, утримувала їх, сплачувала комунальні послуги, оскільки пенсії їх були маленькі, по 2300,00 грн. Свідок вказує, що саме дід та бабуся приходили на батьківські збори до школи. Позивачка сама поховала всіх своїх родичів і до теперішнього часу проживає в квартирі зі своєю дитиною. Позивачка безсумнівно була членом сім`ї своїх родичів, адже вони приходили до школи по ній, жодних конфліктів в родині не було. Баба та дід не працювали, отримували пенсію, а позивачка працювала в Сільпо. Свідку відомо, що позивачка вийшла заміж і є дитина, однак із чоловіком вона не живе. Родині позивачки завжди казали, що треба приватизувати квартиру, однак вони не поспішали, адже не збирались рано помирати, а після смерті бабусі вже не встигли нічого зробити. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є подоругою позивачки з дитинства та її сусідкою. Позивачка з народження до 2010 року жила у спірній квартирі, потім переїхала до матері і повернулась знов у 2017 році. З 2017 року позивачка проживає у спірній квартирі по теперішній час разом зі своєю дитиною. Позивачка самостійно поховала всіх своїх родичів. За життя бабуся оформила на ім`я позивачки довіреність для переоформлення квартири, однак переоформити не встигли у зв`язку зі смертю бабусі. Зараз позивачка живе у квартирі з дитиною і їй більше немає де жити. Із мамою у позивачки були проблеми, тому вона повернулась жити зі своїми батьком, дідом та бабусею. У квартирі був облаштований двоспальний диван та два одномісних ліжка. Після заміжжя сім`ї з чоловіком у позивачки не було, разом вони не жили, і чоловік позивачки у спірній квартирі не живе. Баба та дід позивачки не були проти її заселення до квартири, оскільки вона їх єдина онука і вони її дуже любили. У родині все було спільне, і позивачка постійно допомагала своїм родичам, купувала продукти та все для побуту, сплачувала комунальні послуги. Позивачка була саме членом сім`ї, оскільки була для своїх родичів найголовнішою людиною та вони були раді народженню в неї дитини. Позивачка самостійно поховала всіх своїх родичів та продовжує проживати в квартирі і сплачувати комунальні послуги. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є офіційним чоловіком позивачки і в них є спільна дитина. Свідок познайомився із позивачкою в 2017 році, а в 2021 році зареєстрували шлюб, оскільки позивачка завагітніла і поскільки свідок знав, що дитина його, вирішив що слід одружитися. При цьому, сім`ї подружжя створити не змогло, разом ніколи не жили. Скільки свідок знає позивачку вона постійно проживала зі своїми дідом, бабою та батьком, і до теперішнього часу живе у спірній квартирі з дитиною, і це їх єдине житло. Позивачка з 2017 року постійно живе в квартирі, у родині були добрі, сімейні відносини, жодних конфліктів не було, вони вели спільний побут, позивачка допомагала своїм родичам, а в подальшому всіх їх поховала. Із позивачкою свідок проживає окремо, але свідку достеменно відомо які стосунки були у позивачки з родичами, адже він знав цю родину. До декретної відпустки позивачка процювала у Сільпо. Як до шлюбу, так і після реєстрації шлюбу свідок та позивачка постійно разом не жили. Свідок проживає у своєму селі в Київській області, а позивачка живе в Києві, адже вона працювала у Києві. Крім того, свідок постійно знаходиться у відрядженнях, тому разом подружжя не живе. Не розлучені, оскільки дитина свідка і він їй допомагає, із позивакою свідок не чужі люди, але разом не проживають. Іноді свідок приїздив до позивачки та лишався на ніч, іноді позивачка приїздила до свідка, але постійно ніколи не жили. Дід та баба ночували на одному ліжку, а свідок з позивачкою на іншому (коли свідок приїздив до неї), а батька на той час в квартирі не було. Дід та баба не працювали, а позивачка працювала в Сільпо та ще підробляла офіціанткою і постійно допомагала родичам. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона знає позивачку з дитинства, оскільки є сусідкою по спірній квартирі. Свідок знала усю родину багато років, вони жили в 1-кімнатній квартирі. Спочатку жили дід, баба та їх син. Потім син привів матір позивачки, народилась позивачка. Так вони всі жили до десь 10-12 років позивачки, а потім мати пішла з квартири і забрала із собою позивачку, але позивачка повернулась до своїх родичів у 2017 році і з того часу постійно проживає в квартирі, на тепер із дитиною. Коли батько захворів позивачка всім йому допомагала, а після його смерті поховала батька та залишилась проживати з бабою і дідом. Всіх трьох своїх родичів поховала сама позивачка. Позивачка повернулась на проживання до спірної квартири у 2017 році, оскільки не склались стосунки з матір`ю. З 2017 року позивачка постійно проживає в квартирі. Саму позивачку свідок знає з самого її дитинства, бачила позивачку ще у візочку, оскільки сама свідок проживає по сусідству з 1989 року. Позивачка навчалась у школі №158 поблизу від місця розташування спірної квартири і в садочок вона також ходила біля будинку. За твердженням свідка, родичі позивачки навіть просили її повернутись і жити з ними, оскільки вона їх єдина онука і вони її дуже любили, а вона їм у всьому допомагала. Це була дійсна сім`я, позивачка працювала з 14 років, сплачувала комунальні послуги, а у родичів були лише пенсії. Позивачка готувала для родини та забезпечувала родичів лікуванням. Чи є у позивачки інше житло свідку не відомо. Із своїм чоловіком позивачка не живе, свідку навіть не відомо чи вони у шлюбі. Чоловік дуже рідко приходить до квартири. Позивачка проживає у квартирі з дитиною, а батько дитини схоже є «батьком вихідного дня». В квартирі є ніша, у якій стоїть двоспальний диван, а у кімнаті також є два спальних місця, тож родина розміщувалась. Позивачка купляла для родини продукти та готувала їжу для всіх. З народження дитини, вона проживає разом з позивачкою у спірній квартирі. Батько позивачки дуже хворів і часто був у лікарні, довго лікувався, а останні десь 1,5 року провів повністю в лікарні, тобто з народження дитини в квартирі фактично жили позивачка, її дитина, баба та дід. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідка, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. 05.09.1972 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (Т. 1, з.б.а.с. 45). Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, а.с. 45). 28.06.1974 року [PERSON] був виданий ордер на право зайняття житлової площі в будинку готельного типу №198196 за адресою: [ADDRESS] у складі сім`ї: він, його дружина ( [PERSON] ) та їх син ( [PERSON] ) (Т. 1, а.с. 46). [INFO] народилась [PERSON] , батьком якої є [PERSON] (Т. 1, з.б.а.с. 43). 08.01.2021 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] » (Т. 1, а.с. 43). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, з.б.а.с. 42). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 1, з.б.а.с. 25). До позовної заяви долучено копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги по похованню [PERSON] , копію свідоцтва про поховання [PERSON] , копію довідки про причину його смерті та копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] від 29.01.2019 року укладеного позивачкою у справі (Т. 1, з.б.а.с. 23 - а.с. 25). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 1, а.с. 23). До позовної заяви долучено копію довідки про причину смерті [PERSON] , копію довідки про одержання його праху від 19.04.2022 року, копію довідки про поховання [PERSON] від 30.04.2022 року виданої на ім`я позивачки, копію договору на організацію та проведення поховання [PERSON] від 08.04.2022 року укладеного позивачкою у справі (Т. 1, з.б.а.с. 20 - з.б.а.с. 22). 03.05.2022 року [PERSON] видала на ім`я позивачки нотаріально посвідчену довіреність строком на три роки, упоноваживши останню представляти її у питаннях приватизації та оформлення правоустановлюючих документів і державної реєстрації права власності на спірну квартиру чи її частку (Т. 1, а.с. 20). Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2022 року [PERSON] звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» із заявою у якій просила перевести особовий рахунок по спірній квартирі на неї у зв`язку зі смертю її чоловіка [PERSON] (Т. 1, з.б.а.с. 19). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 1, з.б.а.с. 18). У матеріалах справи наявна копія довідки про причину смерті [PERSON] та копія довідки на одержання її праху від 06.09.2022 року (Т. 1, з.б.а.с. 17, а.с. 18). До своєї смерті [PERSON] була зареєстрована у кв. [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи та Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва (Т. 1, а.с. 44). За змістом листа Управління ЖКГ Дніпровської РДА від 09.01.2023 року, на підставі розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА від 16.03.2010 року №74-566С, було оформлене свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що 6/100 частини приміщення квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Станом на 09.01.2023 року управління не володіє інформацією хто є власником чи співвласником житла за вказаною адресою (Т. 1, а.с. 89). Разом з тим, згідно даних додатку «Реєстр нерухомості», позивачка не має у власності жодного нерухомого майна (Т. 1, а.с. 17). Відповідно до змісту листа начальника відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб «Про надання інформації», [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 08.06.2010 року по 06.09.2022 року. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 19.01.2010 року по 15.06.2010 року. [PERSON] в м. Києві зареєстрована не була. Станом на 04.01.2023 року в Реєстрі територіальної громади м. Києва вказані особи не значаться (Т. 1, а.с. 90). У матеріалах справи наявні копії висталених рахунків та копії квитанцій про здійснені оплати за житлово-комунальні послуги по спірній квартирі у період з січня 2017 року по травень 2023 року (Т. 1, а.с. 26-41, 163-203). Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 08.06.2022 року, станом на 01.06.2022 року по спірній квартирі рахується не значна заборгованість в загальнму розмірі 320,73 грн. (Т. 1, а.с. 19). За змістом акту від 01.09.2022 року, посвідченому начальником ЖЕД-408, троє мешкаців квартир сусідніх зі спірною квартирою засвідчили, що [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї однією родиною з дідусем [PERSON] , бабусею [PERSON] та батьком [PERSON] з 2017 року по теперішній час без реєстрації (Т. 1, а.с. 42). Згідно Акту №105 від 28.02.2023 року, посвідченому начальником ЖЕД-402, двоє мешканців сусідніх квартир за адресою: [ADDRESS] засвідчили, що позивачка не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2017 року (Т. 1, а.с. 205). Згідно листа СЗШ І-ІІІ ступенів №158 м. Києва від 24.02.2023 року, позивачка дійсно навчалась у даному закладі освіти з першого класу (2002р.) по шостий клас (2008р.) та проживала за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать записи в архівній алфавітній книзі запису учнів, розпочатої у 2000 році (Т. 1, з.б.а.с. 203, а.с. 204). Згідно відповіді КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 02.02.2023 року, КП функціонує з 2015 року і у період з 2015 року по 2023 рік звернень щодо зміни чи укладення договору найму за адресою: [ADDRESS] до підприємства не надходило, відповідно надати належним чином засвідчену копію договору найму за вказаною адресою у підприємства немає можливості (Т. 1, а.с. 106). За змістом відповіді Дніпровської РДА від 27.03.2023 року на ім`я позивачки, до архівного відділу адміністрації договори найму житла ( [ADDRESS] ) на зберігання не надходили, тому запитувана інформація відсутня. Стосовно рішення виконкому Дніпровської райради №293 від 10.06.1974 року, документи виконкому за 1974 рік знаходяться на постійному зберіганні у Державному архіві м. Києва (Т. 1, з.б.а.с. 134). За змістом відповіді Деснянської РДА від 12.04.2023 року, запитуваний договір найму жилого приміщення, укладеного [PERSON] , стосовно квартири [ADDRESS] до архівного відділу Деснянської РДА не надходив. Стосовно рішення виконкому Дніпровської райради №293 від 10.06.1974 року, слід звернутись до Державного архіву м. Києва (Т. 1, а.с. 206). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення №293 виконавчого комітету Дніпровської районної Ради депутатів трудящих від 10.06.1974 року «Про надання житлової площі робітникам та службовцям Київського комбінату хімічного волокна», вирішено надати житлову площу: 52. [PERSON] , склад сім`ї якого: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , окрему квартиру [ADDRESS] на 3 поверсі. Квартира надається в зв`язку з відселенням з гуртожитку. Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2023 року позивачка звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», АТ «Київгаз», КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», ПрАТ «Київводоканал», ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» з питанням переоформлення договору найму житлового приміщення та договорів з надання житлово-комунальних послуг (Т. 1, а.с. 160-162). Жодні відповіді на ці звернення в матеріалах справи відсутні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За змістом ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Слід зазначити, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21). Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (25 травня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №367/8239/20, провадження № 61-10635св22 (ЄДРСРУ № 111096258). Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18). У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в помешканні може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в житловому приміщенні разом з наймачем. Втім, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. 16 січня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №523/1756/20, провадження № 61-9862св22 (ЄДРСРУ № 108423758) досліджував питання щодо права користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача та зробив наступні висновки: 1. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. 2. Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 3. Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. 4. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. 5. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. 6. Відповідно до частини першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. 7. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: - чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, - чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, - чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, - чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, - чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. 8. Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). 9. Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: - чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, - чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. 10. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. 11. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 21 травня 2020 року справі № 199/91418/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц. 12. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. 13. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21 (ЄДРСРУ № 106506793). 14. Вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. За змістом ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). У цій справі встановлено, що на вселення позивачки до спірної квартири не було письмової згоди наймача та членів його сім`ї, поряд із цим суд прийшов до переконання про дотримання порядку вселення позивачки до спірної квартири, оскільки за всіма обставинами справи наймач та члени його сім`ї висловлювали свою згоду на вселення, визнавали позивачку членом їх родини та не заперечували проти її постійного проживання в квартирі, що підтверджується показами свідків, а також тими обставинами, що відсутні будь-які дані які б свідчили, що наймач або члени його сім`ї мали відповідні заперечення, звертались з позовами до суду, із заявами до правоохоронних органів чи ЖЕДу. Судом установлено, що позивачка на початку 2017 року вселилась до спірної квартири і проживає у ній постійно до тепершінього часу, що підтверджується показами свідків та актами про проживання у спірній квартирі і непроживання у квартирі, в якій позивачка була раніше зареєстрована. Стороною відповідачів не спростовано доводи позивача, що вона, проживаючи в спірному житловому приміщенні з 2017 року, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Як зазначено вище, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови у цьому. Поряд із цим, судом встановлено, що позивачка не зберігає постійного місця проживання в іншому житловому приміщенні, що підтверджується відсутністю у неї зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, показами свідків та актом про непроживання з 2017 року за адресою де раніше позивачка була зареєстрована. Спірна квартира є її постіним житлом та місцем проживаннія, що також слідує із наведених вище доказів, і певного порядку користування при вселенні не визначалось. Позивачка тривалий час до смерті наймача проживала у спірному житлі, а саме майже шість років і продовжує проживати в помешканні. Ведення спільного господарства підтверджується як показами свідків та і наявними в матеріалах справи квитанціями про здійснені плати за надані житлово-комунальні послуги. Той факт, що у квитанція в переважній більшості зазначені прізвища наймача та його дружини не може свідчити про те, що позивачка не примала участі в утриманні майна, адже ці квитанції наявні саме у неї і подані саме нею до суду. Аналіз змісту цих квитанцій указує на те, що рахунки загалом виставлялись на ім`я померлого наймача і навіть оплати здійснювались від імені наймача та його дружини період коли вони вже померли, тож відсутні підстави вважати недоведеним факт здійснення оплат саме позивачкою. Позивачка іншого житла не має, що підтверджується інформацією з додатку «Реєстр нерухомості» від 23.09.2022 року, при цьому дані відповідача про наявність у батька позивачки нерухомого майна не є актуальними та відповідно не підтверджують наявності у позивачки іншого житла, у тому числі спадкового. Належних доказів, що позивач має інше житло, ніж спірна квартира, матеріали справи не містять. Також суд установив, що не зважаючи на твердження відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про те, що до підприємства ніхто не звертався з питанням укладення чи переоформлення договору найму спірної квартири, такі твердження не відповідають дійсності, адже із матеріалів справи вбачається, що за життя дружина наймача [PERSON] звернулась до КП з відповідним проханням. За наведних обставин, позивачка, як член сім`ї наймача, набула право користування спірним житловим приміщенням. Позивач, як член сім`ї наймача та особа, яка має право користуватися житловим приміщенням, яка продовжила проживати в займаному жилому приміщенні, має такі ж права і обов`язки, як і наймач, тому вправі вимагати визнання за нею права користування квартирою та укладення із нею договору найму приміщення замість попереднього наймача або ж укладення договору найму на її ім`я як члена сім`ї основного наймача у зв`язку з його смертю, у тому числі якщо такий договір раніше не укладений. Натомість відповідачі таких прав позивачки не визнають, що призводить до необхідності судового захисту житлових прав позивача. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивач довів, що вселився в спірну квартиру як член сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування спірною квартирою, а тому його порушені права підлягають захисту, адже позивач довела своє право на проживання у спірній квартирі, в яку вселилася за згоди квартиронаймача та членім його сім`ї та в якій постійно проживає із 2017 року. При цьому, право позивача на користування спірним житлом не визнається відповідачем Дніпровською РДА, а право на укладення із нею договору найму житла не визнається відповідачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», адже підприємство не дає відповіді на звернення позивача. На переконання суду, позивач довів факт постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті і в подальшому по теперішній час, ведення із ним та членами його сім`ї спільного господарства і відсутність іншого житла. Наявність зареєстрованого шлюбу у позивачки не спростовує доведних в судовому засіданні фактів та не вказує на необхідність відмови у задоволенні позову, адже доведено, що позивачка постійно проживає з 2017 року саме у спірній квартирі, а покази свідків вказують на те, що разом подружжя не проживає і з 2017 року позивачка не відлучалась на проживання до будь-якого іншого помешкання. Окремо, слід зазначити, у справі №755/6305/22 Дніпровський районний суд м. Києва відмовляючи своїм рішенням від 08.12.2022 року у задоволенні позову до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням, зокрема, зазначив про те, що вказаний відповідач не є належним, а належним відповідачем має бути Київська міська рада. Поряд із цим, Київський апеляційний суд своєю постановою від 05.04.2023 року у справі №755/6305/22 змінив у мотивувальній частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року саме в частині висновків суду першої інстанції щодо неналежності відповідача зазначивши, що згідно норм чинного законодавства, районна державна адміністрація в праві розпоряджатися майном, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. Роблячи висновок про відмову у задоволенні заявлених вимог також з підстав неналежного відповідача, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Дніпровська районна державна адміністрація є належним відповідачем так як має право розпоряджатися майном, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Ргопіпа V. ІІкгаіпе") від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved