Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою в порядку окремого провадження, про встановлення факту укладення шлюбу, обґрунтовуючи її тим, що 20.12.2014 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьку зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис №617, проте, у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутні відомості про даний шлюб. З огляду на викладене заявник звернулася до суду з вказаною заявою. Заявник у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду заяви повідомлялася належним чином. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явилася, надала відзив на заяву, в якому зазначила, що заява про встановлення факту укладення шлюбу обґрунтовується тим, що заявниця зареєструвала шлюб 20.12.2014 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьку. Також заявниця у посилається на зміст ст. 1 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яким передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною територія України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014. У прохальній частині заяви позивач посилається на ст.ст. 12, 259, 315 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Проте, на підставі наданого свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку, 20.12.2014, повідомляємо про те, що відповідно до листа Державної реєстраційної служби України від 09.12.2014 №895/05-14-14 щодо переміщення відділів державної реєстрації актів цивільного стану Донецької та Луганської областей із зони АТО - станом на 01.12.2014 переміщені відділи державної реєстрації актів цивільного стану не приступили до виконання своїх повноважень. У зв`язку з цим факт пред`явлення оформлених від їх імені документів про державну реєстрацію актів цивільного стану свідчитиме про видачу цих документів не територіальними органами Міністерства юстиції України, що забезпечують реалізацію повноважень Державної реєстраційної служби України. Відділ державної реєстрації актів цивільного стану, яким було видане відповідне свідоцтво про шлюб належить до даного переліку. Також відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1276-р місто Донецьк також належить до цього переліку. На сьогодні процедури реалізації положень ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не існує, відповідні зміни та доповнення до «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» не внесені. Таким чином, у разі задоволення заяви про встановлення факту укладення шлюбу, таке рішення не може бути реалізоване (виконане) шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру актів цивільного стану громадян за відсутності відповідної процедури та технічних можливостей реєстру. Вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити. Матеріалами справи встановлено. Згідно зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку 20.12.2014 було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що було зроблено актовий запис №617. (а.с. 8) Листом Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17.08.2023 заявника повідомлено про відсутність актового запису про шлюб у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та неможливість його поновлення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Відповідно до ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з п.п. 1, 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про встановлення факту укладення шлюбу слід відмовити з таких підстав. Відповідно до листа Державної реєстраційної служби України №895/05-14-14 від 09.12.2014 щодо переміщення відділів державної реєстрації актів цивільного стану Донецької та Луганської областей із зони АТО - станом на 01.12.2014 переміщені відділи державної реєстрації актів цивільного стану не приступили до виконання своїх повноважень. У зв`язку з цим факт пред`явлення оформлених від їх імені документів про державну реєстрацію актів цивільного стану свідчитиме про видачу цих документів не територіальними органами Міністерства юстиції України, що забезпечують реалізацію повноважень Державної реєстраційної служби України. Відділ державної реєстрації актів цивільного стану, яким було видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] належить до даного переліку, що свідчить про його видачу не територіальними органами Міністерства юстиції України, що забезпечують реалізацію повноважень Державної реєстраційної служби України. Крім цього, заявником у заяві не зазначено мету встановлення даного факту, та як встановлено судом, у разі встановлення даного факту, останній не породжуватиме будь-які юридичні наслідки, через відсутність відповідної процедури та технічних можливостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 №303А, п. 2958 - суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Отже приймаючи до уваги, що мету встановлення вказаного факту заявником не зазначено, суд приходить до висновку про відмову у задоволені заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed