Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

Позивач 24 травня 2023 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0637 га, кадастровий номер 1210100000:08:628:0153 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0637 га, кадастровий номер 1210100000:08:628:0153 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] , яке виникло на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД* № 008427 від 22 лютого 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 143 від 22 січня 1998 року. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] . Спадкоємцем за заповітом після її смерті є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадщина складається з: житлового будинку [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу від 27 квітня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим № 1260, [PERSON] продала позивачу вказане домоволодіння. У 2022 році позивач звернулась до відповідного органу з приводу оформлення у приватну власність земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] . Після початку виконання технічної документації із землеустрою з`ясувалось, що вказана земельна ділянка вже була передана у приватну власність [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД* № 008427, що унеможливлює виготовлення технічної документації за заявою позивача. На час продажу будинку продавець [PERSON] не знала, що земельна ділянка була передана у власність [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД* № 008427. [PERSON] звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Проте нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю у останньої документів, які підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку, в т.ч., відсутністю кадастрового номеру на земельну ділянку. На замовлення [PERSON] земельній ділянці був наданий кадастровий номер 1210100000:08:628:0153, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, інформація про власника: [PERSON] ; документ, який є підставою виникнення права: рішення органу місцевого самоврядування виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради народних депутатів 22 січня 1998 року № 143, документ, що посвідчує право: Державний акт від 22 лютого 1998 року ДПД* № 008427. [PERSON] знову звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, проте нотаріусом 09 березня 2023 року винесено постанову, якою їй відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю у спадкоємців документів, які підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] не має можливості оформити право власності як спадкоємець на земельну ділянку та передати її позивачу у встановлений законом спосіб. Відповідно до законодавства України з часу придбання за договором купівлі-продажу домоволодіння, до позивача перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщені житловий будинок, будівлі та споруди, без зміни її цільового призначення у розмірах, встановлених договором. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 12 жовтня 2023 року в судовому засіданні ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, натомість її представник адвокат Харламов В.В. письмово просив розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. У відзиві на позов просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. У відзиві на позов та письмових поясненнях посилалась на те, що позивачем не обґрунтовано чим саме порушено, не визнано або оспорено її право на володіння спірним майном саме Дніпровською міською радою. Зазначила, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку відсутні, оскільки ст. 120 ЗК України на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, розміщеного на цій земельній ділянці, не передбачала безумовного переходу до особи, яка набула право власності на будівлю, розміщену на земельній ділянці, права власності на цю земельну ділянку або її частину. Вважає, вимоги позивача передчасними, оскільки відмови Дніпровської міської ради в оформленні у встановленому порядку її права користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] відповідно до вимог ЗК України не надано. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 січня 1982 року за реєстровим № 2-230 та земельна ділянка за вказаною адресою на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД* № 008427 від 22 лютого 1998 року, виданоого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 143 від 22 січня 1998 року (а.с. 34). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 12). Після її смерті [PERSON] [INFO] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Міхеєвої Т.М. за реєстровим № 2-222, на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 13). 27 квітня 2005 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 1260, за умовами якого позивач придбала домоволодіння [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстровано в КП «ДМБТІ» 04 липня 2005 року (а.с. 15-17). У 2022 році позивач звернулась до відповідного органу з приводу оформлення у приватну власність земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] та дізналась, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД* № 008427. На час продажу будинку продавець [PERSON] не знала, що земельна ділянка була передана у власність [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД* № 008427. На замовлення [PERSON] спірній земельній ділянці був наданий кадастровий номер 1210100000:08:628:0153. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3500742182022 від 16 вересня 2022 року земельна ділянка площею 0,0637 га кадастровий номер 1210100000:08:628:0153 розташована за адресою: [ADDRESS] , вид цільового призначення земельної ділянки: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); інформація про власника: [PERSON] ; документ, який є підставою виникнення права: рішення органу місцевого самоврядування виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради народних депутатів 22 січня 1998 року № 143, документ, що посвідчує право: Державний акт від 22 лютого 1998 року ДПД* № 008427 (а.с. 34). Згідно з відповіддю Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 19 серпня 2022 року, архівний примірник Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД* № 008427 у відділі № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відсутній у зв`язку із пожежею, яка відбулась 04 серпня 2008 року в приміщенні інституту ДП «Дніпроцивільпроект», в якому зберігався місцевий фонд документації із землеустрою Управління земельних ресурсів м. Дніпропетровська (а.с. 24). [PERSON] звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 09 березня 2023 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю у спадкоємця оригіналів правовстановлювальних документів на вищевказане майно (а.с. 31). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно зі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємця житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою в залежності від того на якому праві земельна ділянка належала спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Приймаючи до уваги те, що спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку набула права власності на спірну земельну ділянку, то ця земельна ділянка увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] , яку належним чином прийняла [PERSON] . Отримавши свідоцтво про право на спадщину (житловий будинок) [PERSON] також набула майнове право на спадкування і земельної ділянки, яка належала спадкодавцю [PERSON] . За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством. Відповідно до ст. 78 ЗК України, в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу (27 квітня 2005 року), право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. При укладенні договору купівлі-продажу [PERSON] підтвердила, що житловий будинок, розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , перейшов у власність до іншої особи [PERSON] . Позов про визнання права власності на спірну земельну ділянку [PERSON] мотивувала набуттям нею права власності на житловий будинок, що знаходиться на цій земельній ділянці. Вважала, що право власності на земельну ділянку до неї перейшло на підставі статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (27 квітня 2005 року), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37-38)). Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач, яка набула власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Отже, право на спірну земельну ділянку, розташовану під відчуженим житловим будинком, на підставі статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України перейшло до нового власника незалежно від того, чи сторони у договорі обумовили про такий перехід, у зв`язку з чим за позивачем повинно бути визнано право власності на спірну земельну ділянку. Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом (ст. 378 ЦК України). Отже, позовні вимоги про припинення права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] також підлягають задоволенню. Суд не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач просила покласти судові витрати на неї. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved