Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У серпні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся з позовом про визанання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку в квартирі, в обґрунтування зазначивши наступне. З 29.08.2005 року житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності трьом особам [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] та поділена між ними в рівних частинах. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] ( [PERSON] зареєстровані у [ADDRESS] з народження та не проживають за цією адресою та і в Україні взагалі. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в спірній квартирі не проживали взагалі, не оплачували комунальні послуги, та ніяким чином не слідкували за станом квартири. Загалом відповідачі не проживають в спірній квартирі багато років, а також прагнуть знятися з місця реєстрації. Відомо, що відповідачі постійно проживаютьт за кордоном, а саме в Сполучених Штатах Америки. У зв`язку з викладеним позивач змушений звернутися до суду з вказаною позовною заявою, щоб усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження в повному обсязі своїм майном. Ухвалою суду від 01.09.2023 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Відзив на позов матеріали справи не містять. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме квартирою. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства - ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної влансості позивачу [PERSON] , третій особі [PERSON] та відповідачу [PERSON] поділена між ними в рівних частинах по 1/3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29.08.2005 року (а.с. 20). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 87). Як вбачається з заяв до компетентних органів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , усвідомлючи значення своїх дій, розуміючи обставини, які мають істотне значення, вказаними заявами не заперечують та дають згоду на зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7,10,13,16). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» відповідно до ст. 107 ЖК України (аналогічна ст. 167 ЖК України) наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, утворення сім`ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, в тому числі із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання в ньому відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п. 3. ч. 2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не заперечують проти зняття їх з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири, що підтверджується їх заявами на дозвіл зняття з такої реєстрації. Таким чином, на думку суду, позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою припинить таке порушення прав позивача та у повній мірі відновить правомочності власника щодо житла. У вказаному випадку позивачем обрано вірний спосіб захисту свого порушеного права, адже інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, аніж позбавлення зареєстрованих осіб, відповідачів по справі, права користування житловим приміщенням, у цій ситуації не існує. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених у справі доказів в їх сукупності, суд вважає доведеним, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за місцем реєстрації не проживають без поважних причин понад 5 років, а тому позовні вимоги в частині до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У своєму позові позивач також просить суд зняти з реєстраційного обліку відповідачів у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до абз. 3 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, окремого рішення про зняття особи з реєстраційного обліку не вимагається, а тому додаткові позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку відмови уповноваженого державного органу зняти з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням заявник вправі оскаржити таку відмову до адміністративного суду. У зв`язку із зазначеним, оскільки судом вирішено питання про задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, то позовні вимоги в частині зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки позивач фактично просить суд вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади без їх попереднього рішення. При цьому, вказане рішення є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідачів. Щодо вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Позивач, обгрунтвуючи свій позов, посилається на положення ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, в даному випадку щодо вимог до відповідача [PERSON] , суд вважає безпідставним посилання позивача на положення ст. 405 ЦК України, оскільки мова йде не про право користування члена сім`ї власника житла. Відповідач [PERSON] є співвласником цього житла. Дійсна сутність відповідних позовних вимог в частині до відповідача [PERSON] має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову. Проаналізувавши надані суду докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом з позивачем є співвласниками кв. [ADDRESS] , а позбавлення власника права користування його майном порушує саму сутність права власності, оскільки власнику належить право як володіння, так і користування та розпорядження своїм майном. Позбавлення співвласника майна права користування цим майном призведе до нехтування принципом непорушності права приватної власності Крім того, з`ясувавши дійсну сутність позовних вимог, судом встановлено, що позивач фактично бажає відчужити квартиру знявши з реєстрації співвласника [PERSON] , яка знаходиться за кордоном тривалий час та не має змоги приїхати до України, що не є тотожним з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, в даному випадку в частині воимг до [PERSON] , позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх інтересів.

Outcome: partial