Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

22.03.2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 51 266,71 грн., франшизу - 2 500,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.. Вимоги позову обгрунтовані тим, що 18.08.2022 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi», державний номер [NUMBER] під керуванням відповідача та транспортного засобу «Mercedes», державний номер [NUMBER] під керуванням позивача. Автомобіль позивача отримав механічні ушкодження. Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 24.10.2022 року (справа №761/19169/22) [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Так як цивільна відповідальність відповідача була застрахована ТДВ «Страхова компанія «Кредо», позивачу було сплачено страхове відшкодування в сумі 40 065,29 грн. Як зазначає позивач, він відновив пошкоджений автомобіль та сплатив загальну суму 91 332,00 грн. згідно з рахунком-фактурою №1077 від 28.09.2022 року. А тому, оскільки страхового відшкодування не достатньо для повного відшкодування шкоди, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на підставі положень статей 22, 1192, 1194 ЦК України реальні збитки в сумі 51 266,71 грн. (91 332,00 грн. - 40 065,29 грн.). Крім того позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача спричинили йому і моральну шкоду, яку він оцінив в сумі 50 000,00 грн. 16.08.2023 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника відповідача на заявлені вимоги в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає представник відповідача, акт №22 від 22.11.2022 року не може бути єдиним беззаперечним доказом на підтвердження розміру збитків, він складений більш ніж через три місяці з настання події та отримання ушкоджень транспортним засобом, тому існує ризик невідповідності робіт, які вказані в акті з пошкодженнями, які зафіксовані представником страхової компанії та отримані в результаті ДТП 18.08.2022 року. Представник зазначив, що позивач в позовній заяві не обгрунтував яким положенням діючого законодавства не відповідає звіт про оцінку колісного транспортного засобу, що складений 30.08.2022 року на підставі якого ТзДВ «Страхова компанія «Кредо» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачу та чому при розрахунку заподіяної шкоди слід відштовхуватися саме з рахунку фактури №1077 від 28.09.2022 року та акту здачі-приймання робіт №22 від 22.11.2022 року. Позивач не надав суду рецензію на Звіт, який було складено на замовлення страхової компанії. Крім того представник зазначає, що так як страхове відшкодування було виплачено на рахунок позивача, після відновлення автомобіля, позивач має право отримати від страхової компанії суми ПДВ. Також представник зауважує, що існують розбіжності між калькуляцією та актом здачі-приймання робіт - права/ліва фара. З посиланням на постанову Великої палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №760/15471/15 представник вказує, що саме страхова компанія має відшкодувати позивачу сплачені кошти, оскільки сума, що заявлена позивачем не перевищує ліміт відповідальності страховика. Автомобіль «Mercedes», державний номер [NUMBER] раніше був пошкоджений в ДТП на території США та був відновлений з використанням не оригінальних запасних частин, вказану обставину не взято до уваги при визначенні розміру збитку. Також представник відповідача зазначає, що позивач не довів що йому спричинена моральна шкода, тому в цій частині заявлених вимог має бути відмовлено. 24.08.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Як зазначив позивач, в даному випадку заявлена ним сума виходить за межі відповідальності страховика, визначеної діючим законодавством. 04.09.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. Представник зауважує, що оскільки полісом встановлена страхова сума 130 000,00 грн. та розмір спричиненої шкоди позивачу її не перевищує, тому саме страхова компанія має нести відповідальність в межах зазначеної суми. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та представника відповідача, оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті). У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). У відповідності до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року№ 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підтвердила вищезазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як роз`яснено у пунктах 16, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Підсумовуючи вищенаведене, слід зробити висновок про те, що у цій справі відповідач (винуватець ДТП) несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок ДТП у розмірі різниці між завданою шкодою та лімітом відповідальності страховика. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 208/2600/17. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником автомобіля «Mercedes», державний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 18.08.2022 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Mitsubishi», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Mercedes», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 24.10.2022 року (справа №761/19169/22) [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Як зазначено в постанові, 18 серпня 2022 р. приблизно о 15 год. 42 хв. в м. Києві, по пл. Перемоги - бул. Т.Шевченка, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Mitsubishi» д.н.з. [NUMBER] , на регульованому перехресті при повороті ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю «Mercedes» д.н.з. [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку, чим порушив вимоги п. 13.1 ПДР України. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Як вбачається з постанови, в судове засідання, [PERSON] не з`явився. Постанова набрала законної сили. Представник відповідача не заперечував вини відповідача у порушенні ПДР України, які призвели до пошкодження автомобіля «Mercedes», державний номер [NUMBER] . На день дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника автомобіля «Mitsubishi», державний номер [NUMBER] була застрахована ТзДВ «Страхова компанія «Кредо» за полісом №209233014 за умовами якого страхова сума за шкоду, заподіяну майну встановлена в розмірі 130 000,00 грн., франшиза 2 500,00 грн.. Страхова компанія визнала дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та сплатила позивачу 40 065,29 грн. Перерахування коштів на рахунок позивача підтверджується випискою з його рахунку. Як вбачається з листа ТзДВ «Страхова компанія «Кредо» №129 від 18.01.2023 року, відповідно до звіту №3006176/08/22 про оцінку колісного транспортного засобу від 30.08.2022, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes», державний номер [NUMBER] з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,49 та без врахування ПДВ склала 42 565,29 грн. Крім того, із сказаної суми було відраховано франшизу в сумі 2 500,00 грн. Як зазначив позивач в позовній заяві, він здійснив ремонт автомобіля та сплатив 91 332,00 грн., що підтверджується копіями акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №22 від 22.11.2022 року та рахунком на оплату №22 від 28.09.2022 року. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування проведення ремонтних робіт та їх оплати. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Отже, судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється обставини ДТП, наявність вини відповідача та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 40 065,29 грн. Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивача, загальний розмір який становить 51266,71 грн Факт здійснення позивачем відновлювального ремонту підтверджується рахунком фактури, актом виконаних робіт, що не спростовані відповідачем під час розгляду справи. Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст.1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, з якою погодився і Верховний Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц. від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18. Стаття 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Водночас згідно з статтею 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Таким чином після проведення відновлювальних робіт позивач не позбавлений можливості звернутись до страхової компанії про відшкодування ПДВ згідно із Звітом №3006176/08/22 від 30.08.2022 року в сумі 6 310,39 грн. (48 875,68 грн. - 42 565,29 грн.). На підставі викладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення різниці між сумою фактичних витрат та виплаченою сумою страхового відшкодування страховою компанією та франшизи за мінусом нарахованого ПДВ з відповідача як з винної особи у розмірі 47 456,32 грн (91 332,00 грн. - 40 065,29 грн. - 6 310,39 грн. + 2 500,00 грн.), що відповідає обставинам справи та вимогам законодавства. Відповідачем під час розгляду справи не спростовано розмір фактичних витрат, понесених позивачем на ремонт автомобіля, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, суд вважає що витрати позивача на ремонт автомобіля є очевидними так як між виконавцем робіт та позивачем був підписаний акт здачі-приймання робіт (надання послуг). Представник відповідача не надав суду доказів, що проведені роботи та замінені деталі не пов`язані з ДТП, яке відбулось 18.08.2022 року. Також позивач заявив вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). Отже, враховуючи що судом встановлена вина відповідача у пошкодженні автомобіля, який належить на праві власності позивачу, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. При визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди суд враховує, що внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль, що позбавляло позивача можливості вести звичний спосіб життя та користуватися власністю, тривалість душевних страждань, враховуючи час, протягом якого позивач не міг користуватись власним автомобілем для власних потреб, а також виходячи із вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 4 000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 48 000,00 грн. необхідно зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Також, у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 р. в справі № 648/1102/19 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За умовами ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених [PERSON] у зв`язку з розглядом в суді цієї справи, було надано до суду: копію договору про надання правової допомоги від 15.03.2023 року; копію додаткової угоди №1 від 15.03.2023 року; копію акту наданих послуг №1 від 17.03.2023 року. 16.08.2023 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач, зокрема, зазначив, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є нерозумним та непідтверджений доказами, а також не відповідає складності справи. Водночас, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial