Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що позивач [PERSON] обіймав посаду голови громадської організації «Спілка воїнів-учасників антитерористичної операції» у Миронівському районі та є депутатом Миронівської міської ради VIII скликання Обухівського району Київської області, а також колишнім військовослужбовцем танкового батальйону [NUMBER] окремої механізованої бригади в період 2015 - 2016 років. [INFO] , об 11 годині 12 хвилин, відповідач [PERSON] на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» [INFO] в глобальній мережі Інтернет, на обкладинці якої міститься його фотозображення, опублікував допис у виді категоричної та стверджувальної інформації наступного змісту (орфографія та розділові знаки оригіналу збережені): «24.07.22р. стався прикрий випадок в с. Потік. Місцевий депутат [PERSON] , мажорчик, голова спілки АТО, псевдо герой з УБД, яке здобув в Б.Церкві за допомогою свого батька. Ось, цей герой, щоб мав захищати кравіну від ворога, він пристроівся в місцевий военуомат на рекрутурську посаду розвозить повідомлення людям йому неугодних й відправляе на війну, щоб ті боронили краіну й його поки він буде виховувати пенсіонерів і неугодних людей. На місце інцидкнту було викликано поліцію, яка зафіксувала прикрий випадок і було відкрито кримінальне провадження постатті безпідставне умистне нанесення побоів. 28.07.22р. відбулася сесія, на якій було доведено до депутатів, про ганебний вчинок депутата від партії «ЕС». 06 серпня 2022 року, о 18 годині 00 хвилин, відповідач повторно опублікував на його особистій Facebook сторінці допис від 29 липня 2022 року. Вказав, що зазначений допис містить недостовірну та неправдиву інформацію стосовно позивача, котра принижує його честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації, підриває його авторитет, як голови громадської організації та діючого депутата місцевої ради. Зокрема вважає недостовірною та неправдивою наступну інформацію: 1.«Місцевий депутат [PERSON] , мажорчик, голова спілки АТО, псевдо герой з УБД, яке здобув в Б.Церкві за допомогою свого батька». 2.«Ось, цей герой, щоб мав захищати кравіну від ворога, він пристроівся в місцевий военуомат на рекрутурську посаду розвозить повідомлення людям йому неугодних й відправляе на війну, щоб ті боронили краіну й його поки він буде виховувати пенсіонерів і неугодних людей». Щодо застосування на адресу позивача тези «мажорчик», вказав, що виходячи з відкритих джерел інформації в глобальній мережі Інтернет під «мажорами/мажором» у контексті використання цього терміну до людини розуміється: Загальна назва групи молодих людей, чиє життя та майбутнє переважно забезпечили їхні впливові або високопоставлені батьки, через що воно стало легким та безтурботним, а самі вони стали його марнотратниками. (Джерело: «Вікіпедія»). Мажор молода людина із соціальних верхів суспільства, яка веде розбещений спосіб життя, прагне матеріально, соціально або статусно виокремитись з-поміж решти соціуму.(Джерело - https://slovotvir. org. ua/words/mazhor). Найчастіше «мажором» вважається хлопець з елітного кола, так званої «золотої молоді». Такі молоді люди завжди з лишком забезпечені грошима своїх батьків і найчастіше не працюють, а лише насолоджуються життям, витрачаючи фінанси на свої примхи. (Джерело : [INFO] . Таким чином, термін «мажорчик» або «мажор» містить у собі негативний підтекст, а також може характеризується осудом зі сторони суспільства з огляду на характерні для нього ознаки такі як безтурботність, безвідповідальність, марнотратство та розбещений спосіб життя. На противагу цьому повідомив, що у 2015 році [PERSON] був мобілізований до лав Збройних Сил України для проходження військової служби у складі 72-ої окремо механізованої бригади, де обіймав посаду командира танкового взводу танкової роти танкового батальйону. Після його звільнення в запас військовослужбовців військової служби у 2016 році він став керівником громадської організації «Спілка воїнів-учасників антитерористичної операції» у Миронівському районі Київської області, котрим позивач залишався до 24 лютого 2022 року (моменту мобілізації до лав Збройних Сил України), та яка налічувала і продовжує налічувати понад 200 учасників. Основними завданнями громадської організації, з поміж іншого, є: представлення й захист законних інтересів членів організації, членів сімей загиблих воїнів - учасників АТО а також осіб, з числа військовослужбовців та бійців добровольчих формувань які стали інвалідами внаслідок поранень, отриманих під час проведення АТО, волонтерів та інших громадян, пов?язаних з АТО, в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, сприяння військово-патріотичному вихованню молоді. Діяльність громадської організації активно висвічується у ЗМІ, а саме на Youtube каналі MironovkaTV. Крім того, зазначив, що позивач за час перебування на посаді керівника громадської організації отримав ряд відзнак, таких як: Подяка Миронівської міської ради від 16 вересня 2017 року; Подяка Київської обласної ради від грудня 2017 року; Подяка від військовослужбовців танкового батальйону [NUMBER] ОМБР; Грамота від командира 72-ої ОМБР від 17 липня 2016 року; Подяка від командування 25 окремого мотопіхотного батальйону « [INFO] » від 26 квітня 2017 року; Подяка від голови Миронівської організації УСВА воїнів-інтернаціоналістів від 15 лютого 2022 року. Зазначені відзнаки, а також висвітлена у ЗМІ діяльність громадської організації, котру позивач очолював до 24 лютого 2022 року, свідчать про його активну участь у соціальному та політичному житті Миронівської територіальної громади. Надання позивачем допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України, котрі характеризують його, як відповідальну, доброчесну людину, котра не залишається осторонь та переймається проблемами людей та рідної громади, не кореспондується з визначенням "мажорчик", яке дозволяє собі використовувати відповідач на адресу позивача, ніяк його не аргументуючи. На підтвердження доводів щодо неправдивості інформації про «псевдо героя, котрий здобув статус УБД (учасника бойових дій) за допомогою свого батька» вказав, що 29 квітня 2015 року [PERSON] був призваний по мобілізації в особливий період на військову службу до лав Збройних Сил України та направлений для її проходження до військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] окрема механізована бригада), де він обіймав посаду командира танкового взводу танкової роти танкового батальйону. Підставами для отримання позивачем статусу учасника бойових дій стала його безпосередня участь в антитерористичній операції в з?язку з виконанням Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015, відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», наказу військового комісара [INFO] від 29 квітня 2015 року. Статус учасника бойових дій позивача підтверджується витягом з наказу командира військової частини від 17 липня 2016 року за № 206, довідкою Міністерства оборони України Миронівського районного військового комісаріату від 20 липня 2016 року за № 116, довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 11 грудня 2015 року за №4207, довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 18 липня 2016 року за № 2908, посвідченням учасника бойових дій серія [NUMBER] . Безпосередня участь позивача у антитерористичній операції також підтверджується даними репортажу ЗМІ (телеканалу «Сегодня») від 03 липня 2015 року, де також фігурує позивач, під назвою « [INFO] ». ЗМІ був підготовлений окремий репортаж про відбиття танковим батальйоном 72-ої окремої механізованої бригади атаки ворога у напрямку до [ADDRESS] . Про безпосередню участь позивача в АТО також свідчить коментар до опублікованого відповідачем допису, який залишив побратим позивача [PERSON] , про те, що позивач чесно здобув статус учасника бойових дій, а також неодноразово надавав допомогу танковому батальйону після звільнення в запас. Відтак статус учасника бойових дій позивач отримав внаслідок сумлінного виконання бойових завдань по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а не за допомогою його батька у Білій Церкві, всупереч складеному допису відповідача на його особистій Facebook сторінці. На спростування тези про «героя, котрий замість захисту країни від ворога влаштувався у місцевий военкомат на рекрутурську посаду та розвозить повідомлення неугодним йому людям відправляючи їх тим самим на війну, поки він буде виховувати пенсіонерів та неугодних йому людей» вказав, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» та листа Третього відділення Обухівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 04 квітня 2022 року за №3113 позивач був призваний до лав Збройних сил України з 24 лютого 2022 року. Відповідно до наказу начальника [INFO] від 24 лютого 2022 року за № 40, котрий і визначав місце несення військової служби позивача в особливий період, він з 24 лютого 2022 року був призначений на посаду офіцера відділення рекрутингу та комплектування [INFO] . Відтак позивач не відповідає за місце несення ним військової служби, оскільки таке питання вирішувалося начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а тому теза відповідача про те, що позивач «влаштувався v місцевий воєнкомат» не відповідає дійсності. На спростування тези про «розвезення повідомлення неугодним людям відправляючи їх тим самим на війну» вказав, що відповідно до п.9 Положення "Про територіальні центри комплектування та соціальної під підтримки» від 23 лютого 2022 року № 154 встановлено, що з поміж іншого, завданням та обов?язком територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є здійснення заходів щодо призову громадян на військове службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом, під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Таким чином, позивач, як діючий офіцер відділення рекрутингу та комплектування [INFO] , виконував та продовжує виконувати покладені на нього завдання та функції відповідно до положень законодавства. Також на спростування тези відповідача щодо «виховування пенсіонерів та неугодних людей» зазначив, що відповідач не вказав фактичні обставини, котрі виникли між позивачем та людьми, внаслідок чого він дійшов до висновку про застосування позивачем заходів з їх виховання. Відповідач не навів джерело походження інформації за допомогою якої він прийшов до висновків, викладених ним у його дописі, не повідомив, що слід на його думку розуміти під терміном "виховуванням пенсіонерів" у контексті складеного ним допису, не повідомив що слід, на його думку розуміти під терміном «неугодні люди» у контексті складеного ним допису. Відтак зазначена теза є нічим іншим, як введення в оману, оскільки, нічим не підтверджується, та навіть не містить жодних обставин та/або посилань, котрі б свідчили про наявність конфлікту інтересів між позивачем та іншими людьми, внаслідок чого відповідач міг дійти до таких висновків. Вказав, що інформація, яка поширена відповідачем в мережі Інтернет на сторінках соціальної мережі Facebook, над якою він має контроль в тому числі як адміністратор, подана у формі стверджень (фактичних даних) та не може кваліфікуватися як оціночні судження. Наведені відповідачем твердження дискредитують позивача в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору виконання ним своїх службових обов?язків, як діючого військовослужбовця та депутата Миронівської міської ради. Посилаючись на норми статей 3,28 Конституції України, статей 277, 297 ЦК України, а також пункти 15, 19, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, що була розміщена [PERSON] у якості допису на його особистій сторінці в соціальній мережі Facebook від 29 липня 2022 року об 11 годині 12 хвилин за посиланням [INFO] наступного змісту: «24.07.22р. стався прикрий випадок в с. Потік. Місцевий депутат [PERSON] , мажорчик, голова спілки АТО, псевдо герой з УБД, яке здобув в Б.Церкві за допомогою свого батька. Ось, цей герой, щоб мав захищати кравіну від ворога, він пристроівся в місцевий военуомат на рекрутурську посаду розвозить повідомлення людям йому неугодних й відправляе на війну, щоб ті боронили краіну й його поки він буде виховувати пенсіонерів і неугодних людей. На місце інцидкнту було викликано поліцію, яка зафіксувала прикрий випадок і було відкрито кримінальне провадження постатті безпідставне умистне нанесення побоів. 28.07.22р. відбулася сесія, на якій було доведено до депутатів, про ганебний вчинок депутата від партії «ЕС». Також просив\~зобов?язати відповідача\~спростувати вказану\~інформацію у\~той же\~спосіб,\~в який\~вона була\~поширена,\~а саме\~шляхом розміщення\~допису про\~таке спростування\~на його\~особистій сторінці\~в соціальній\~мережі Facebook за посиланням [INFO] протягом місяця з дня набрання рішенням суду по справі законної сили наступного змісту: «Я, [PERSON] , заявляю, що уся інформація котра була опублікована та поширена мною відносно [PERSON] на моїй особистій сторінці в соціальній мережі Facebook є неправдивою та недостовірною, а тому мною спростовується». Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області Капшук Л.О. від 12 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Миронівського районного суду від 17 листопада 2022 року задоволено заяву [PERSON] , здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Миронівського районного суду від 06 березня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи 24\~листопада 2022\~року від\~відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог, зазначив, що тягар доказування факту поширення недостовірної інформації відповідачем покладається на позивача. Проте у позовній заяві не наведено будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що інформаційна діяльність на вказаній позивачем веб сторінці у соціальній мережі Facebook велася від імені [PERSON] , а також того факту, що саме він є автором оспорюваних публікацій. Вказав, що у соціальній мережі Facebook може зареєструватись будь яка особа та під будь яким іменем і надалі здійснювати публікацію у даній мережі. Він не є автором вказаних у позовній заяві публікацій і йому невідомо хто під ніком « [PERSON] » міг їх розмістити у соціальній мережі Facebook. Також йому невідомо чи взагалі були такі публікації розміщені у зазначеній соціальній мережі. На його сторінці у соціальній мережі Інтернету Facebook вказані позивачем публікації відсутні. Звернув увагу, що додані до позовної заяви роздруківки публікацій у вигляді скриншотів Інтернет- сторінок не дають можливості ідентифікувати його як особу, що розмістила таку інформацію. Ознайомившись з доданими до позовної заяви роздруківками публікацій у вигляді скриншотів Інтернет сторінок, він їх визначає як оціночні судження, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, у зв?язку з чим такі судження не є предметом судового захисту. 19\~грудня 2022\~року від\~представника позивача\~ адвоката\~Тютюніка О.О. надійшла відповідь на відзив. Обґрунтовуючи свої заперечення проти доводів, наведених відповідачем у відзиві, представник позивача вказав, що твердження відповідача про заперечення його авторства щодо оспорюваної публікації суд повинен оцінити критично з огляду на їх логічну суперечність. Відповідач, заперечуючи факт розміщення оспорюваної публікації на його сторінці, мав би надати посилання на його сторінку у Facebook, яка знаходиться у його розпорядженні і користуванні, а також повідомити яка з двох сторінок в соціальній мережі є актуальною. Через відсутність у відзиві інформації про актуальну сторінку відповідача неможливо переконатися в наявності у відповідача іншої сторінки в соціальній мережі Facebook, окрім тієї, що наводиться позивачем. В зв?язку з цим відсутня можливість переконатися, що допис, який є предметом розгляду цього спору, дійсно ніколи не був складений та опублікований відповідачем. Вказав, що з моменту звернення до суду з позовом до моменту відкриття провадження у справі, «Facebook» сторінка [PERSON] за посиланням [INFO] була увесь час активна. Проте 29 листопада 2022 року, о 12 годині 52 хвилині, тобто за декілька годин до розгляду справи, котра була призначена на 16:00 годину, ним було помічено та зафіксовано, що публікація у соціальній мережі «Facebook», котра є предметом розгляду, зникла, так само як і зникла фейсбук сторінка [PERSON] , на якій така публікація була розповсюджена, що, на його думку, свідчить про те, що відповідач умисно видалив його обліковий запис або тимчасово його деактивував у період часу починаючи з дня відкриття провадження у справі та до моменту призначення першого судового слухання справи для перешкоджання розгляду справи. Оскільки текст публікації стосується особисто відповідача, просив критично оцінити його твердження, що йому невідомо хто під ніком [PERSON] у соціальній мережі Facebook міг залишити такий допис. Ніхто, окрім відповідача, не міг володіти інформацією, котра була висвітлена у змісті складеної публікації. Суперечливою також вважає надану відповідачем оцінку що інформація, котра була викладена у змісті допису, є оціночним судженням. У разі заперечення відповідачем факту авторства, логічно було б з його сторони вказувати про неможливість надання будь- якої оцінки такому допису, зважаючи на необізнаність, що вкладав автор у зміст своєї публікації та у якому контексті вона була складена (оціночне судження чи фактичне ствердження). Вказане вважає свідченням того, що відповідач визнає ним авторство такої публікації, оскільки, в іншому випадку, відсутні логічні пояснення щодо надання відповідачем оцінки допису, як такого, що є оціночним судженням. Позивач та представник позивача в судове засідання не з?явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В надісланій до суду заяві представник позивача просить розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з?явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у тексті відзиву на позовну заяву просив розгляд справи проводити в його відсутності. Фактичні обставини справи Позивач [PERSON] має статус учасника бойових дій, обіймав посаду голови громадської організації «Спілка воїнів-учасників антитерористичної операції» у Миронівському районі, є депутатом Миронівської міської ради VIII скликання Обухівського району Київської області, проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] в період з 29 квітня 2015 року по 17 липня 2016 року, з 24 лютого 2022 року призваний по мобілізації до Збройних сил України, має позитивні характеристики з місця проходження військової служби та ряд відзнак, як громадський діяч. Вказані обставини підтверджуються даними посвідчення учасника бойових дій серія [NUMBER] , виданого 06 січня 2016 року Управлінням штабу військової частини № [NUMBER] (а.с. 13), посвідчення офіцера Збройних Сил України серії [NUMBER] (а.с. 14-15), витягу з наказу № 206 командира військової частини [NUMBER] , виданого 17 липня 2016 року (а.с. 16), довідок про безпосередню участь особи в антитерористичній операції № 4207 від 11 грудня 2015 року та № 2908 від 18 липня 2016 року, виданих військовою частиною [NUMBER] (а.с. 17, 18), довідкою про період перебування на військовій службі № 116, виданою Миронівським районним військовим комісаріатом 20 липня 2016 року (а.с. 19), довідок № 3/13 від 04 квітня 2022 року та № 3/90 від 24 серпня 2022 року, виданих Третім відділом Обухівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (а.с. 20, 21), статуту ГО «Спілка воїнів учасників антитерористичної операції», затвердженого протокольним рішенням загальних зборів № 2 від 13 грудня 2016 року (а.с. 23-32), службової характеристики, складеної командиром танкового батальйону в/ч ПП [NUMBER] (а.с. 22), подяк та грамот, виданих на ім?я [PERSON] , як громадського діяча, учасника АТО (а.с. 33, 34, 35, 36, 37, 38). З даних повідомлення Відділу поліції № 2 Обухівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області № 2933/109/1602/02-2022 від 09 серпня 2022 року та Витягу з ЄДРДР вбачається, що 24 липня 2022 року [PERSON] дійсно звернувся до відділу поліції № 2 Обухівського РУП із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто нанесення останньому умисного легкого тілесного ушкодження. На підставі вище вказаної заяви 25 липня 2022 року було внесено відомості до ЄДРДР за № 1202211620000080 з попередньою правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 125 КК України. У вказаному кримінальному провадженні триває досудове розслідування (а.с. 91, 92). Суд дослідив зміст доданого представником позивача паперового відображення електронного документу у формі роздруківки інтернет сторінки, на якій вказано ім?я користувача сторінки « [PERSON] » та міститься зображення особи, яку суд позбавлений можливості ідентифікувати, а також допис від 29 липня 2022 року наступного змісту: «24.07.22р. стався прикрий випадок в с. Потік. Місцевий депутат [PERSON] , мажорчик, голова спілки АТО, псевдо герой з УБД, яке здобув в Б.Церкві за допомогою свого батька. Ось, цей герой, щоб мав захищати кравіну від ворога, він пристроівся в місцевий военуомат на рекрутурську посаду розвозить повідомлення людям йому неугодних й відправляе на війну, щоб ті боронили краіну й його поки він буде виховувати пенсіонерів і неугодних людей. На місце інцидкнту було викликано поліцію, яка зафіксувала прикрий випадок і було відкрито кримінальне провадження постатті безпідставне умистне нанесення побоів. 28.07.22р. відбулася сесія, на якій було доведено до депутатів, про ганебний вчинок депутата від партії «ЕС» (а.с. 9-12). Суд дослідив зміст доданого представником позивача до відповіді на відзив паперового відображення електронного документу у формі роздруківки інтернет сторінки з написом «страница недоступна» та «цей контакт наразі недоступний», а також скриншот з екрана пристрою, ідентифікувати який неможливо, з написом «Вівторок, 29 листопада 2022 р. о 12:52; IMG_3042; немає даних про об?єктив 3 МП*1284*2778*565 КБ» (а.с. 87, 88). Судом також досліджено доданий до позовної заяви носій інформації у виді диску DVD+R, на якому містяться відеофайли «Бойовики атакували танками селище Старогнатівка», «Волонтерство поклик душі», «Інтерв?ю з головою ГО Спілка воїнів учасників АТО Ігорем Педченком», «Інтерв?ю з Ігорем Педченком», «Разом до Перемоги. 21.05.22». Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з?ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таке ж право надається і юридичним особам згідно частини 2 статті 94 Цивільного кодексу України. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з частиною 4 статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини 1 статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров?я, життя, честь, гідність і ділова репутація. За змістом частини 1 статті 275 ЦК України , фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими\~главою 3\~цього Кодексу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім?ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно статті 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об?єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків. (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 N 1 далі за текстом Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1). За положеннями частини 1 статті 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв?язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. За загальними правилами цивільно-правової відповідальності, за поширення недостовірної інформації зобов?язаними суб?єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. Відповідно до роз?яснень, викладених у пунктах 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пунктом 18 указаної Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1 роз?яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Критерії допустимості доказів визначені в статті 78 ЦПК України. Зокрема, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів\~має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов?язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Статтею 100 ЦПК України визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до\~Закону України\~«Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На підтвердження факту розміщення саме відповідачем [PERSON] оспорюваного допису до позовної заяви долучено паперове відображення електронного документу у формі роздруківки Інтернет сторінки з ім?ям користувача « [PERSON] ». Відповідач категорично заперечив свою причетність до авторства та розміщення оспорюваної інформації на зазначеній позивачем веб сторінці у мережі Інтернет та факт, що користувачем вказаної позивачем веб - сторінки з ім?ям користувача « [PERSON] » був саме він. Представник позивача за текстом позовної заяви вказав, що оспорювана публікація була викладена за посиланням на веб сторінку з електронною адресою [INFO] . Статтею 85 ЦПК України визначено, що письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням. Проте перевірити\~наявність оспорюваної\~позивачем публікації\~за вказаним\~посиланням суд\~не має\~змоги,\~оскільки будь\~ яка\~інформація при\~переході за\~вказаним посиланням\~в мережі\~Інтернет відсутня.\~Факт відсутності\~інформації за\~вказаним посиланням\~визнав також\~представник позивача\~у поданій\~до суду\~відповіді на\~відзив. Доказів того, що позивач не мав можливості самостійно здійснити огляд веб-сторінки із залученням спеціаліста, скористатись послугами компаній, які проводять фіксацію і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з видачею експертних висновків, на підставі звернень будь-яких осіб суду не надано. Позивач не був позбавлений права скористатися послугами «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», який проводить фіксацію і дослідження змісту веб-сайту у мережі Інтернет з видачею експертних висновків, на підставі звернень будь-яких осіб, в тому числі і окремих громадян. Докази про те, що позивач використав наявні у нього можливості для формування та збереження доказів, проте такі його дії не мали позитивного результату, до матеріалів справи не долучені. Суд також позбавлений можливості самостійно перевірити наявність в мережі Інтернет оспорюваної позивачем публікації, що відображена в роздруківці Інтернет сторінки, яка додана до позовної заяви, оскільки така роздруківка не містить інформації про її електронну адресу (посилання на сторінку). Відтак не є можливим перевірити відповідність поданої паперової копії електронного доказу оригіналу та встановити факт поширення оспорюваної інформації з належних і допустимих доказів, що є обов`язковим під час вирішення справи про захист честі, гідності та ділової репутації. Суд не приймає до уваги припущення представника позивача про те, що висвітлена у публікації інформація могла бути відома лише відповідачу [PERSON] , оскільки в тексті самої публікації вказано: 28.07.22р. відбулася сесія, на якій було доведено до депутатів, про ганебний вчинок депутата від партії «ЕС». Вказане свідчить про те, що інформація про обставини, описані в публікації, могла бути доступною для невизначеного кола осіб, а не тільки для відповідача. Суд враховує, що офіційний веб - сайт «Facebook» є соціальною мережею, де кожен користувач, без ідентифікації може створити будь - яку сторінку та публікувати тексти, коментарі тощо під власним або вигаданим ім`ям користувача. Відтак, окрім припущень позивача, матеріали справи не містять інших належних та достовірних доказів про те, що оспорюване текстове повідомлення було виготовлене та поширене в соціальній мережі Facebook на сторінці користувача соціальної мережі Facebook з іменем « [PERSON] » безпосередньо відповідачем. Також відсутні докази належності відповідачу веб сторінки в соціальній мережі Facebook, на якій на думку позивача була розміщена оспорювана позивачем публікація. Суд не може взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, оскільки оригінал електронного доказу не поданий, а відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу ставиться під сумнів. Посилання позивача про те, що саме відповідачем було поширено в соціальній мережі Facebook таку інформацію, є лише припущенням, яке, за відсутності інших доказів, не може прийматись судом до уваги. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Верховним Судом України, Верховним Судом щодо визначення належного відповідача у разі поширення інформації в мережі Інтернет, яку позивачі просять спростувати, сформовано сталу судову практику, у тому числі щодо фіксації (збір, надання) доказів, їх допустимість та достовірність, експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) (див.\~постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52 гс 21, постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду\~від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18). Відповідно до статті 1 закону України «Про авторське право і суміжні права», власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Власники\~веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб?єктами господарювання, зобов?язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе. Фізичні особи, які не є суб?єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини (частина одинадцята\~статті 52-1 Закону України «Про авторське право та суміжні права»). Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA\~здійснюється недержавною організацією, функції якого здійснює об?єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (частина третя\~статті 56 Закону України «Про телекомунікації», розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену.UA»). ОП «Український мережевий інформаційний центр» акредитувало Центр компетенції для надання послуг, пов?язаних із фіксацією поширення інформації в Інтернет. Зазначена інформація та вказана правова позиція судам регулярно доводилися у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду:\~від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18; від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 742/287/17 та інших. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач\~\~повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Аналогічні правові висновки висловив Верховний Суд у постановах\~\~від 18 грудня 2019 року (справа № 742/286/17), від 14 грудня 2022 року (справа №454/2743/19), від 01 червня 2022 року (справа № 713/1710/19). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору, способу захисту є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов?язком суду, який виконується під час розгляду справи. Позивач власника веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, до участі у справі в якості відповідача не залучав. Пред?явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі\~\~№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Згідно із частиною 1 статті 12, частинами 1, 2 статті 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. З огляду на викладене, є недоведеними позовні вимоги в частині поширення відповідачем в мережі Інтернет за посиланням https://www. facebook. com/profile.php?id= 100013844147902 чи будь яким іншим способом відомостей, які позивач вважає недостовірними і такими, що не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Позовні вимоги\~про зобов?язання\~ [PERSON] \~спростувати вказані\~відомості шляхом\~розміщення відповідного\~повідомлення на\~його особистій\~веб -\~сторінцісоціальної\~мережі Facebook за посиланням [INFO] не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від вимог, які судом залишені без задоволення. Матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] дійсно має статус учасника бойових дій і безпосередньо приймав участь у антитерористичній операції в 2015 -2016 роках, а з 24 лютого 2022 року він призваний по мобілізації до Збройних сил України. Також суд встановив, що позивач має позитивні характеристики з місця проходження військової служби, успішно займався громадською діяльністю, як голова ГО «Спілка воїнів-учасників антитерористичної операції», за що має ряд відзнак у вигляді подяк та грамот. Проте, суд не досліджує характер інформації, викладеної в оспорюваному дописі, на відповідність дійсності викладеним в ній обставинам, позаяк відсутні достатні підстави вважати доведеним факт поширення такої інформації. Висновки за результатами розгляду Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов наступних висновків. Аналіз статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона\~сама визначає\~стратегію свого\~захисту,\~зміст своїх\~вимог і\~заперечень,\~а також\~предмет та\~підстави позову,\~тягар доказування\~лежить на\~сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Саме позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами саме до заявленного відповідача та обгрунтувати відповідність обраного способу засхисту змісту порушенного права. Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником. Згідно правил\~статті 263\~ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини статті 141 ЦПК України, судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Згідно вказаного правила, судовий збір та інші судові витрати, сплачені позивачем, поверненню не підлягаєють.

Outcome: dismissed