Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (надалі «Позивач», ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 170 863,60 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що Позивач надає послуги теплопостачання споживачу [PERSON] , що проживає у квартирі [ADDRESS] (ос. рахунок № [NUMBER] ). Станом на час розгляду даної справи Відповідачем спожито послуг з теплопостачання за період з 2008 по 2023 роки на суму 170 863,60 грн., однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у зв`язку з чим у Відповідача утворилася заборгованість перед Позивачем у вказаній сумі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та інших поданих до суду письмових заявах. Зокрема, заперечуючи проти позову, Відповідач [PERSON] посилався на те, що в нього відсутні будь-які договірні відносини з Позивачем щодо надання послуг теплопостачання, і, окрім того, його квартира відключена від мережі теплопостачання, у зв`язку з чим послуги теплопостачання ним фактично не отримуються. Крім того, Відповідач в судовому засіданні покликалася на факт неякісного надання Позивачем вказаних послуг. Заявив про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи,\~ оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, Позивач ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг теплопостачання\~ для квартири [ADDRESS] (ос. рахунок № [NUMBER] ), в якій зареєстровано місце проживання [PERSON] , який є споживачем цих послуг. Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Відповідач є споживачами послуг, оскільки їх отримує. Факт надання позивачем послуг теплопостачання щодо будинку, в якому знаходиться квартира, в якій зареєстрований [PERSON] .\~ Відповідачем не спростовано. В той же час, як встановлено Судом, отримуючи від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» послуги з теплопостачання, [PERSON] , як споживач та користувач\~ квартири [ADDRESS] , не здійснював оплату вартості вказаних послуг у 2008-2023 роках. У зв`язку з цим, як вбачається з Довідки про розрахунок боргу за теплоенергію\~ між ДМП Івано-Франківськтеплокомуненерго та [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] [ADDRESS] ,\~ за період з 01.04.2020 р. по 2023 р.\~ заборгованість Відповідача\~ становить 170 863,60 грн. (а.с. 3). В ході розгляду справи представником Позивача\~ подано пояснення щодо періоду виникнення вказаного вище боргу, зазначивши, що борг в розмірі 170 863,60 грн. виник за період з 2008 року по 2023 рік (а.с.50-65). Належних доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості Відповідача за надані послуги, відповідачами Суду не надано, а Судом таких доказів не встановлено. Враховуючи вищезазначене, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за послуги з теплопостачання в сумі 170 863,60 грн. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що окремий письмовий договір між Позивачем чи балансоутримувачем і Відповідачем не укладався. Саме на це і, в тому числі, наголошував Відповідач, як на обставину безпідставності позовних вимог Позивача. При цьому, відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627,630 ЦК України та статей19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року за результатами розгляду справи № 210/5796/16-ц. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, є зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) вимагати сплату коштів за надані послуги. При наполяганні відповідача укласти безпосередньо договір між споживачем та надавачем послуг, такий договір може бути укладено за згодою сторін, однак як встановлено Судом, такий договір між сторонами не укладався. Крім того, виходячи зі змісту чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, Суд приходить до висновку про те, що позиція Відповідача про відсутність підстав для виконання зобов`язань за оплату житлово-комунальних послуг за відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, та не може слугувати підставою для звільнення Відповідача від обов`язку оплачувати надані та отримані послуги. Стосовно посилання [PERSON] на ту обставину, що він у квітні 2015 року звертався до Позивача із заявою про неякісне надання послуг, після чого послуги перестали надаватися, у зв`язку з чим, на думку Відповідача, підстав для нарахування заборгованості за теплопостачання немає, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (далі ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГОП визначено (станом на час звернення із заявою) Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2005 року № 4 (надалі також «Порядок»). Відповідно до пункту 1.2 Порядку для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії (склад комісії наведено в додатку 1). Порядок розгляду та прийняття рішення про відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання врегульовано Розділом 2 Порядку. Так, для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. Комісія розглядає надані документи лише за наявності затвердженої органом місцевого самоврядування в установленому порядку оптимізованої схеми перспективного розвитку систем теплопостачання населеного пункту та у відповідності до неї. Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштуванняіндивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання повинен відповідати вимогам чинних нормативних документів. Вибір запропонованих схем може супроводжуватися економічними розрахунками. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (пункти 2.1 2.8 Порядку) Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було встановлено імперативний порядок відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, відповідно до якого єдиною підставою припинення надання послуг централізованого опалення і гарячого водопостачання (та, відповідно, припинення обов`язку у споживача щодо їх оплати) є акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, затверджений Міжвідомчою комісією для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГОП. Доказів на підтвердження того, що при відключенні від мережі централізованого опалення (як і сам, зокрема, факт відключення) Відповідачем було дотримано вищезазначеної процедури відключення Суду не надано, у зв`язку з чим таке відключення вважається самовільним, і відповідно до вимог чинного законодавства не припиняє обов`язку споживача оплачувати послуги теплопостачання. За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість Відповідача перед Позивачем за надані послуги з теплопостачання є підставною та обґрунтованою, а обов`язок Відповідача оплачувати дані послуги випливає з вимог закону. Суд повторно звертає увагу на те, що належних доказів, які б спростовували факт надання та отримання послуг з централізованого опалення щодо квартири відповідачів, як і доказів невірності здійсненого Позивачем розрахунку заборгованості відповідачів, Відповідачем не надано, а Судом таких обставин не встановлено. В той же час, в судовому засіданні сторона відповідача покликалася на пропуск Позивачем строку позовної давності за відповідний період, як підставу відмови в позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно достатті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.3 ст. 267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Також, суд зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Зі змісту наданих представником Позивача довідок за окремі роки, починаючи з 2008 року (а.с.50-65) вбачається, що сума заборгованості, пред`явлена до стягнення в даній цивільній справі, почала формуватися у 2008 році (станом на 2008 рік за батьком Відповідача вже обліковувався борг в розмірі 9546,58 грн.). Згідно Розрахунку боргу за теплоенергію, який\~ додано до позовуної заяви (а.с.3) вбачаєтьсія, що вже станом н7а 01.04.2020 року за Відповідачем облікувався борг у сумі 119 938,70 грн. З даним цивільним позовом Позивач звернувся до суду 03 травня 2023 року (що підтверджується відповідною реєстраційної відміткою на першій сторінці позовної заяви). Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В ході судового розгляду справи Позивачем не наведено поважних причин, які перешкоджали йому реалізувати право на стягнення з Відповідача заборгованості в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності. Як зазначила представник Позивача в судовому засіданні, попередньо із заявою про видачу судового наказу Позивач до суду не звертався. Отже, Суд не вбачає підстав для висновку про поважність причин пропуску Позивачем строку позовної давності за даним цивільним позовом. Відтак, в межах загального трирічного строку позовної давності стягненню з Відповідача підлягає заборгованість, яка виникла за період з 03 травня 2020 року по 03 травня 2023 року. За розрахунками Суду розмір такої заборгованості складає 32 501,31 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог статті 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК\~ України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial