Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю. Свої вимоги мотивує тим, що будинок його проживання по [ADDRESS] належав на праві власності його прабабці [PERSON] , 1901 року народження, яка померла [INFO] . Ще у 1960-х роках (точний рік не знає) вона подарувала 1/2 ідеальної частини: [PERSON] , [PERSON] . А перед смертю свою 1/2 ідеальну частину будинку подарувала його матері [PERSON] . Після смерті [PERSON] за даними КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» право власності на половину дому було зареєстроване на [PERSON] та [PERSON] в рівних ідеальних частках кожній по 1/4. Отже, право на власність у будинку по [ADDRESS] зареєстроване на трьох осіб в ідеальних частинах. У 1995 році позивач приїхав у Трускавець на роботу, на постійне проживання у будинок його прабабці ( [PERSON] , 1901 року народження, яка свою власність - 1/2 ідеальної частини у ньому за договором дарування вже передала його матері - [PERSON] . Оскільки прабабця на той час мала 93 роки, самостійно не могла доглядати за собою, то їхня сім`я відповідно забрала її з Трускавця до Львова. Тому він вселився у вже порожній будинок. Він вселився як член сім`ї власника - [PERSON] . На час поселення у будинку для постійного проживання він не знав відповідачів як співвласників, не міг знати, зокрема, у порожньому будинку він не зазнавав перешкод ні від кого у користуванні всіма його приміщеннями: розставляв речі на власний розсуд, міг спати у різних кімнатах залежно від пори року, облаштував робочий кабінет у довільно обраній кімнаті. Поселившись у будинок, він користувався і продовжує користуватись ним усім. Оскільки власність розділена між власниками в ідеальних частинах, реальний поділ відсутній, в натурі приміщення не виділялись, глухі стіни не встановлювалися, через що всі його приміщення завжди мали і мають зараз вільний доступ, через що він володіє, користуюся і розпоряджаюся будинком як одним цілісним об`єктом. Він достовірно ніколи не знав, безумовно і на момент вселення у будинок для постійного проживання, на якій правовій підставі відповідачі мають право власності у будинку. Про відповідачів, їх імена, як співвласників будинку він довідався лише у 2020 році, коли готував заяву в суд про встановлення факту його проживання у цьому будинку. На момент його поселення для постійного проживання у березні 1995 прабабця приблизно вже 2 роки проживала у Львові, тобто, приблизно ці 2 роки будинок був бездоглядний, в який інколи навідувався він з родичами, чи мати. Поселившись у будинку, він став приглядатись до його стану і виявив його жахливим. Протягом усього часу проживання позивач, своїм коштом, організував роботи з відносного усунення виявлених дефектів будинку. А тому просить суд визнати за ним, [PERSON] , право власності за набувальною давністю на 1/2 ідеальну частину будинку [ADDRESS] , зареєстровану у КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за [PERSON] в розмірі 1/4 ідеальної частини від загальної площі будинку і за [PERSON] в розмірі 1/4 ідеальної частини від загальної площі будинку. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задоволити з причин наведених в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву у якій просила проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Вивчивши матеріали справи, зі згоди позивача суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України постановити рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, будинок за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить ід. частини [PERSON] , ід. частини [PERSON] та ід. частини [PERSON] , що стверджується довідкою КП ЛОР Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 1321 від 09.09.2022 року /арк. справи 20/. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 318, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. І по-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). При прийнятті рішення у вирішенні даного спору суд також враховує думку, викладену в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-2924св21) та від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21). Саме по собі користування жилим приміщенням не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю, оскільки позивач не заволодів майном, а отримав його у користування на підставі визначеної законом процедури, застосування статті 344 ЦК України до спірних правовідносин неможливе. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що він не знав чиїм майном користується, оскільки з матеріалів справи які ним було додано до позовної заяви, вбачається, що позивачу було відомо що власниками ід. частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] , якій належить ід. частини та [PERSON] , якій належить ід. частини. Що стверджується довідкою КП ЛОР Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 610 від 18.12.2019 року /арк. справи 22/. Відповідно до договору дарування від 26 січня 1970 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар одну другу частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 червня 1992 року [PERSON] померла [INFO] , її спадкоємцями є дві дочки [PERSON] та [PERSON] , які проживають: перша - [ADDRESS] , які спадкують по рівній одній другій частині спадкового майна. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає доводи позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідачі прийняли спадщину, договір дарування не був оскаржений та згідно пояснень позивача йому було відомо про існування даного договору. Судом у судовому засіданні встановлено, що позивач достовірно знав, що володіє майном, яке належить відповідачам. Те, що відповідачі не проживають у належних їм ідеальних частинах спірного житлового будинку, не є підставою для визнання за позивачем [PERSON] права власності на ідеальні частини житлового будинку [ADDRESS] за давністю володіння, оскільки позивач лише користується належною [PERSON] частиною у цьому будинку, а не володіє нею. Суду не надано жодних переконливих доказів того, що відповідачі відмовилися від даного майна. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Суд вважає, що відсутні підстави для визнання права власності за [PERSON] на спірну частину будинковолодіння за набувальною давністю, що не позбавляє права позивача звертатися до суду за захистом своїх прав на підставі ст.365 ЦК України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed