Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з вимогами про виселення, стягнення заборгованості з орендної плати та пені. Вимоги позову обгрунтовано тим, що між позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 24.02.2021 було укладено договір найму (оренди) квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайком Є.В., відповідно до умов якого відповідачам було передано в строкове платне користування квартиру [ADDRESS] . Протягом дії договору відповідачі зобов`язувались оплачувати орендну плату у розмірі 5 000 грн. на місяць, а також здійснювати оплату комунальних послуг. Позивач зазначає, що [PERSON] померла у квітні 2022 року, у зв`язку з чим її зобов`язання по договору припинено. Вказує на те, що ним належним чином виконано зобов`язання за договором, проте відповідачі в свою чергу протягом тривалого часу несвоєчасно та не в повному обсязі сплачують орендну плату за користування квартирою. Зокрема зазначає, що за період з лютого 2022 по березень 2023 відповідачами було сплачено лише 10 000 грн., зокрема 06.11.2023 сплачено 2 рази по 5 000 грн. Враховуючи систематичність невиконання відповідачами своїх зобов`язань позивачем було направлено останнім повідомлення про відмову від договору, однак вказаний лист повернувся до адресата з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Позивач вважає датою закінчення договору оренди 03.03.2023, оскільки у в цей день оформлено довідку про причини повернення листа-вимоги орендодавця від 31.01.2023. Зважаючи на викладене, позивач просить виселити відповідачів із займаного житла, стягнути солідарно заборгованість з орендної плати у розмірі 55 000 грн., пеню у розмірі 15 000 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 22.03.2023 постановлено залишити позовну заяву без руху у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 177 ЦПК України. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б від 03.04.2023 відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати р озгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.04.2023 клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції залишено без задоволення. Ухвалою суду від 10.08.2023, внесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б від 13.09.2023 відмовлено позивачу у прийнятті заяви про зміну предмету позову. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, до суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності сторони позивача, вимоги позову підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідачі про розгляд справи повідомлялись належним чином, відзив на позовну заяву не подали та не повідомили причини його неподання, а також те, що від позивача не надходило заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 24 лютого 2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір найму (оренди) квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., реєстровий номер 238, відповідно до умов якого позивач надав відповідачам у користування квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач є власником зазначеної квартири [ADDRESS] , а саме: - частки на підставі свідоцтва від 05.02.2021, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., зареєстрованим в реєстрі за номером 89; - частки вказаної квартири на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. зареєстрованим в реєстрі за номером 90. При цьому, з Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2021 вбачається, що підставою для державної реєстрації є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 05.02.2021, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА. У відповідності до Акту прийому-передачі квартири, відповідно до договору оренди квартири від 24 лютого 2021 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийняли у тимчасове користування кв. [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1 договору найму (оренди) квартири від 24.02.2021 орендодавець представляє орендарям в користування строком на 12 місяців квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тобто, строк дії оренкди з 24.02.2021 на 12 місяців. Пунктом 2.2.6 договору передбачено протягом трьох днів після закінчення оренди Орендарі зобов`язані виписатися з квартири разом з усіма членами сім`ї, виселитися з квартири та передати ключі від неї. Виселення, зняття з державної реєстрації (місця перебування) Орендарів та усіх прописаних в квартирі осіб проводиться без надання їм іншого житла. Згідно із п. 2.2.4 договору в разі несвоєчасної сплати орендної плати Орендарі сплачують орендодавцю за кожен день прострочення пеню у розмірі 1 % від суми простроченого платежу, але не більше 50 % від суми заборгованості. Згідно із п. 1.3 договору, сторони встановили, що розмір плати за оренду квартири складає 5 000 грн. на місяць. Оплата всіх комунальних послуг здійснюється Орендарями згідно показань лічильників та затверджених норм і не включає розмір орендної плати. Позивач в обґрунтування вимог позову посилається на порушення відповідачами п.п. 1.3, 2.2.4 Договору оренди, оскільки відповідачі тривалий час несвоєчасно та не у повному обсязі вносять оплату за користування кв. [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачі відмовляються добровільно звільнити вказану квартиру. Таким чином, має місце тривале невиконання відповідачами зобов`язань за договором найму житлового приміщення по сплаті орендної плати за користування вказаною квартирою. Позивачем було надіслано на адресу відповідачів повідомлення від 31.01.2023 про відмову від договору оренди квартири, у відповідності до якого позивач просить звільнити займане приміщення та повернути майно протягом трьох календарних днів з моменту розірвання договору, проте лист повернувся адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно зі ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Приписами ст. 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Відповідно до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Отже, ст. 764 ЦК України законодавець вдався до такого правового регулювання, за яким для настання наслідків у вигляді поновлення договору оренди сторони мають утриматися від дій, які б спричиняли закінчення дії такого договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення, зокрема укладення правочину про продовження договору, не вимагається. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 709/453/17 (провадження № 61-30678св18), від 20 січня 2021 року у справі № 190/750/17 (провадження № 61-42086св18). Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 811 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 762 ЦК України плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Згідно із ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Відповідно до ч. 1 та 3 з ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1. 2 ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема, квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. У відповідності до ч. 1-3 ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років (ч. 1 ст. 821 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Судом встановлено, що відповідачі порушили зобов`язання за договором найму квартири від 24.02.2021, у зв`язку з чим договір оренди (найму) квартири від 24.02.2021 вважається розірваним. Згідно із ст. 317 ЦК України зміст права власності складають право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. (ст. 150 ЖК Української РСР.) Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ст. 169 ЖК Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до положення ст. 826 ЦК України, у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Варто також зазначити, що відповідачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не подано відзиву на позовну заяву, а також не наведено обставин, що могли б бути обгрунтованою підставою для відмовити у задоволенні позовних вимог. З огляду на те, що договір оренди квартири від 24.02.2021розірвано, однак всупереч вказаном, відповідачі продовжують користуватись спірною квартирою, а позивач, як власник цієї квартири внаслідок неправомірних дій відповідачів, позбавлений можливості користуватися своєю власністю - спірною квартирою, тому суд приходить до висновку про наявність передбачених ст. 169 ЖК України підстав для виселення наймачів (орендарів) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з вказаної квартири без наданння іншого жилого приміщення. Зокрема також варто зауважити, що на думку суду, при вирішенні спору щодо виселення на користь позивача, між сторонами у справі дотриманий справедливий баланс інтересів, оскільки позивач, як власник спірної квартири, має право користуватися, володіти, розпоряджатися своїм майном, при цьому відповідачі, як орендарі (наймачі) за договором, приймаючи у тимчасове користування належну позивачу квартиру у відповідності до акту прийому-передачі квартири від 24.02.2021, об`єктивно мали розуміти та передбачати наслідки того, що у випадку порушення умов договору, зокрема несплати орендної плати, спірна квартира після закінчення строку дії договору оренду, за наявності заперечень власника щодо його продовження у зв`язку з невиконання орендарем підлягає звільненню. Також, суд приходить до висновку, що виселення відповідачів з орендованої квартири не буде для останніх надмірним тягарем, оскільки, проживаючи у спірній квартирі на підставі договору оренду, відповідачі мали розуміти та розраховувати на те, що у випадку припинення договірних зобов`язань з орендодавцем, відповідачам необхідно буде звільнити займану квартиру. Щодо стягнення з відповідачів заборгованості по сплаті орендної плати ту розмірі 55 000 грн., а також пені у розмірі 15 000 грн., суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] виконано умови Договору найму (оренди) від 24.02.2021 в повному обсязі, а саме передано відповідачам в тимчасове платне користування квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом прийому-передачі квартири. За змістом ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі всупереч умовам Договору найму (оренди) від 24.02.2021 не виконали свої зобов`язання та не сплачували орендну плату у повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 55 000 грн., що підлягає до стягнення в судовому порядку. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на те, що відповідачами порушено взяті на себе зобов`язання перед позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість нарахування позивачем пені у відповідості до п. 2.2.4 Договору у розмірі 1 % від суми простроченого платежу, але не більше 50 % від суми заборгованості, загалом у розмірі 15 000 грн. Також варто зауважити, що відповідачами не спростовано належними доказами вказаний розрахунок, а також не надано контраргументів на твердження позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про те, що позов є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 435,52 грн., сплачені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів.

Outcome: approved