Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: директор Регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» Момот Олександр Іванович» про визнання незаконними та скасування наказів про призупинення дії трудових договорів та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Згідно вимог якої позивачі просять суд: визнати незаконним та скасувати наказ регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 02.11.2022 № НОК-1282/ОС в частині, що стосується призупинення дії трудових договорів з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; - стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» середню заробітну плату за період з 04.11.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивачі вказують, що у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, наказами начальника Запорізької дирекції залізничних перевезень від 28.02.2022 № 79; від 29.04.2022 № 94; від 31.05.2022 № 99; від 30.06.2022 № 124; від 29.07.2022 № 163; від 29.08.2022 № 201; від 29.09.2022 № 229 для позивачів запроваджено режим простою, починаючи з 24.02.2022. В другій половині листопада 2022 року позивачі дізнались від голови Первинної профспілкової організації залізничників Запорізької дирекції залізничних перевезень Вербовецької Тетяни Владленівни, що з ними призупинено з 04.11.2022 дію трудових договорів наказом керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 02.11.2022 № НОК-1282/ОС. В наказі від 02.11.2022 № № НОК-1282/ОС підставою призупинення з позивачами дій трудових договорів вказано, що працівника знаходяться на тимчасово окупованій території України та не мають можливості евакуюватись з тимчасово окупованої території. Проте, позивачі вважають наказ безпідставним, юридично необґрунтованим, незаконним, оскільки від не відповідає нормам ст. 13 Закону України «Про організацію трутових відносин в умовах воєнного стану» та сам по собі носить дискримінаційний характер, і підлягає скасуванню. 07.03.2023 ухвалою суду було призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 16.05.2023 до суду надійшов відзив акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому представник вказав на безпідставність позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, щодо вимог позивача [PERSON] , зазначив наступне: [PERSON] є працівником станції Верхній Токмак І (касир квитковий), та перебуває на даний час у м. Бориспіль, Київської області. На адресу регіональної філії «Придніпровська залізниця» надійшла заява [PERSON] від 05.12.2022 про тимчасову зміну місця проживання у зв`язку з евакуацією з тимчасово окупованої території, з додаванням документів, дана заява надійшла від заявника 27.12.2022 вх. № ДН-3/5622, відразу була розглянута відповідачем, на адресу мешкання [PERSON] було направлено лист повідомлення з пропонуванням посад від 27.12.2022 № 354. Наказом директора регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Укрзалізниця» від 06.01.2023 № НОК-31/ОС поновлено дію трудового договору з 09.01.2023, на даний час [PERSON] перебуває на лікарняному з 09.01.2023. Зазначене свідчить про безпідставність вимог до даного позивача, так на день подання позовної заяви нею вже поновлено дію трудового договору, як наслідок предмет спору відсутній. Також, представник відповідача зауважив, що в прохальній частині вимоги п.6 і п. 7 є тотожними, що суперечить вимогам ст. 175 ЦПК України. 18.05.2023 до суду надійшла відповідь представника позивачів [PERSON] на відзив, в якому представник наполягав на задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача відмовився від п. 7 позовних вимог інші вимоги просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Судовим розглядом встановлено, що у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, наказами начальника Запорізької дирекції залізничних перевезень від 28.02.2022 № 79; від 29.04.2022 № 94; від 31.05.2022 № 99; від 30.06.2022 № 124; від 29.07.2022 № 163; від 29.08.2022 № 201; від 29.09.2022 № 229 для позивачів запроваджено режим простою, починаючи з 24.02.2022. Наказом керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 02.11.2022 № НОК-1282/ОС у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок проведення воєнних (бойових) дій, тимчасової окупації, оточення (блокування) через військову агресію російської федерації територіальних громад України, які розташовані в межах регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», призупинено з 04.11.2021 дію трудових договорів з позивачами. Згідно з наданими у відзиві представником позивача документами, 05.12.2022 позивач [PERSON] звернулася до начальника Запорізької дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з заявою про тимчасову зміну місця проживання у зв`язку з евакуацією з тимчасово окупованої території, з проханням скасувати наказ щодо призупинення дії трудового договору регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 02.11.2022 № 1282 та переведення на режим простою або забезпечення роботою в межах АТ «Укрзалізниця» за тимчасовим місцем проживання. Наказом керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 06.01.2023 № НОК-31/ОС поновлено дію трудового договору з 09.01.2023 позивача [PERSON] . На даний час [PERSON] перебуває на лікарняному з 09.01.2023 у зв`язку з вагітністю та пологами. Зазначене свідчить про безпідставність вимог до даного позивача, оскільки на день подання позовної заяви нею вже поновлено дію трудового договору, як наслідок предмет спору відсутній. Щодо вимог відносно інших позивачів, суд зазначає наступне. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Кодексом законів про працю України дано визначення трудового договору. Так, відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені ст.ст. 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до ст. 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Відповідно до змін, внесених Указом від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-ІХ продовжено строк дії воєнного стану в Україні ще на 30 діб. Строк дії воєнного стану продовжувався й по теперішній час. Згідно з п. 3 Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та в обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідно до ст. 1 Закону України від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених ст.ст. 43, 44 Конституції України. Згідно з п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до ст. 13 закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади. Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця. Разом з тим, як вбачається з аналізу ч. 1 ст. 13 Закону, таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. Міністерство економіки України розмістило на сайті міністерства коментар до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, зокрема і коментар до статі 13 вказаного Закону. При цьому вважають, що зв`язку з призупиненням дії трудового договору працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відзиві на позову заяву представник відповідача зазначає, що після видання наказу відповідач вживав заходів через керівників станцій та всіма доступними засобами щодо забезпечення позивачів роботою, що відповідала їх кваліфікації, з оплатою, при можливості їх переїзду на підконтрольну територію, проте дані заходи результатів не надали, жодних дій зі сторони позивачів зроблено не було. Позивачі до позовної заяви долучають довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, однак, відсутнє підтвердження направлення цих документів та заяв щодо забезпечення їх роботою на підконтрольній частині території України роботодавцю (відповідачу). Крім того, під час судового засідання представник позивачів не зміг пояснити чому позивачі не зверталися до АТ «Укрзалізниця» з заявами після виїзду з окупованих територій. Наведене свідчить, що позивачами не доведено наявність підстав для визнання спірного наказу незаконним, а судом не встановлено факту порушення трудових прав позивачів внаслідок видання такого наказу, які б підлягали судовому захисту. За правилами ч.1 ст.188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Оскільки підстав для визнання незаконним та скасування наказу не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення середньої заробітної плати на користь позивачів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та як наслідок у задоволенні позову відмовляє. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed