Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

В травні 2021 року позивач позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з останнього на свою користь 3% річних у розмірі 177 972,12 грн., збитки від інфляції у розмірі 504 130,13 грн., пеню у розмірі 234 500,50 грн., а всього 916 602,75 грн.. Позов обгрунтовує тим, що 22.09.2011 року ним було передано у борг відповідачу [PERSON] на підставі Договору 1 позики від 22.09.2011 року грошові кошти у розмірі 1 338 960,00 (один мільйон триста тридцять вісім тисяч дев`ятсот шістдесят) гривень 00 коп., що на день підписання договору позики еквівалентно 168 000,00 (сто шістдесят вісім) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України та на підставі Договору позики 2 від 22.09.2011 року грошові кошти у розмірі 812 940,00 (вісімсот дванадцять тисяч дев`ятсот сорок) гривень 00 коп., що на день підписання договору позики еквівалентно 102 000,00 (сто дві тисячі) доларів США, строком до «31» грудня 2011 року. Факт одержання зазначених коштів підтверджується розписками від 22.09.2011 року. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2014р. по справі № 758/3155/13-ц стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача грошові кошти в сумі 2 189 926 (два мільйони сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн.00 грн., з яких: 812 940,00 грн. - сума боргу; 1 338 960,00 грн. - сума боргу; 34 585,00 грн. - пеня за період з 01 січня 2013 року по 04 березня 2013 року; 3 441,00 грн. - сплачений судовий збір за звернення до суду. Вказує, що в порядку виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №758/3155/13-ц виданого 06.05.2015 року Подільським районним судом м. Києва, державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ в м. Києві 13.07.2017 р. було відчужено автомобіль марки «JEEP CHEROKEE», що на праві власності належав відповідачу, що дало можливість погасити боргу в сумі 149 089,56 гривень. Зазначає, що 22.03.2021 року [PERSON] було сплачено на його користь суму боргу у розмірі 2 040 836,44 гривень, а отже, відповідачем було погашено заборгованість у повному обсязі. Вказує, що [PERSON] з 01.01.2012 року до 22.03.2021 року безпідставно зберігав та користувався його грошовими коштами, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2021 дана цивільна справа розподілена головуючому судді Скрипник О.Г.. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 17.05.2021 року справу № 758/6263/21 прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. 09.12.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Шупика О.А. надійшли письмові пояснення, в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що відповідно до п.п. 1,2 Договорів позики від 22.09.2011 року сторонами було визначено зобов`язання в доларах США, у зв`язку з чим позивач позбавлений права вимагати стягнення з відповідача збитків від інфляції за прострочення його виконання. Крім того, здійснюючи розрахунок збитків від інфляції у розмірі 504 130,13 грн., позивач виходив з принципу «зростаючого залишку» розрахунку цієї величини, у зв`язку з чим за кожен наступний місяць позивач нараховував індекс інфляції на основну суму боргу з урахуванням суми індексу інфляції за попередній місяць. Крім того на думку представника відповідача позивач пропустив строки позовної давності на подання пред`явлення позову про стягнення пені за прострочення виконання умов договору позики від 22.09.2011року. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 06.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, просив застосувати до позовних вимог в частині стягнення пені застосувати строк позовної давності. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлено наступне. Згідно із заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2014 у справі № 758/3155/13-ц, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 2 189 926 (два мільйони сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн.00 грн., з яких: 812 940,00 грн. - сума боргу; 1 338 960,00 грн. - сума боргу; 34 585,00 грн. - пеня за період з 01 січня 2013 року по 04 березня 2013 року; 3 441,00 грн. - сплачений судовий збір за звернення до суду. На виконання рішення суду 06.05.2015 року Подільським районним судом видано виконавчий лист № 758/3155/13-ц. Враховуючи, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2014 у справі № 758/3155/13-ц, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання відповідачем, з якого стягнуто суму боргу за Договором позики, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми боргу, стягнутого за рішенням суду, не сплативши його своєчасно і в повному обсязі, у позивача виникло право на стягнення інфляційних витрат та 3 % річних та відповідно права вимоги щодо їх сплати. Перевіривши наданий стороною позивача розрахунок, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 831 316,00 грн., з яких: пеня - 234 500,50 грн., три відсотки річних - 177 972,12 грн. та індекс інфляції - 418 843,38 грн.. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторові від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (статті 519, 612, 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст.ст.611, 612 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). За таких обставин, обґрунтованими є доводи позову щодо періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до матеріалів справи та викладних позивачем обґрунтувань, моментом порушення грошового зобов`язання є не повернення відповідачем [PERSON] суми боргу. Період з 01.01.2012 року по 22.03.2021 року є періодом невиконання грошового зобов`язання, за який підлягає стягненню інфляційні втрати, 3 % річних за час невиконання зобов`язання та пеня. З урахуванням цього, зазначеного позивачем строку стягнення інфляційних збитків - з 25 квітня 2018 року до 22 березня 2021 року, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача інфляційних збитків, що становить 418 843,38 грн.. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Також суд не приймає до уваги доводи відповідача які викладені представником відповідача у заяві про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем заявлено позов щодо захисту свого порушеного права у межах загального трирічного строку позовної давності. За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 9166,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial