Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2016 року по 01 листопада 2018 року, котрий на даний час розірваний за рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01.11.2018 року, яке набрало законної сили. Від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON] , який народився [INFO] . Після припинення подружніх відносин та розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з ним та перебуває на його утриманні та вихованні. Саме з цього часу відповідачка припинила спілкуватися, бачитися і якось приймати участь у вихованні сина. Ніяких батьківських обов`язків відповідачка не виконує. Вказав, що не звертався до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з відповідачки, а добровільно відповідачка фінансово або в інший матеріальний спосіб не допомагає сину, хоча він і не наполягав на цьому. З листопада 2018 року, після припинення сімейних відносин , відповідачка жодного разу не бачила сина, тим самим не виконувала і не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не спілкується з сином навіть по мобільному телефону, не піклується і не цікавиться його життям, здоров`ям, фізичним та духовним розвитком, дошкільним навчанням, матеріальним становищем дитини, тощо. Не приїжджає до сина побачитися та поспілкуватися з ним. Тобто відповідачка абсолютно байдужа до сина. Вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Ухвалою судді від 26 липня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 06.09.2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що з [PERSON] мають спільного сина [PERSON] . Після розірвання шлюбу у 2018 році відповідач перестала цікавиться дитиною. Приходила раз в пів року. Якісь кошти надсилала його матері. Повідомив, що майже рік як відповідачка виїхала з України за кордон, а до цього часу жила в Миргороді, колись один раз приходила , взяла дитину, дитині було чотири роки, і не повернула, знайшли вина в селі, в хаті, де не було умов для проживання. Відповідачка ніде не працювала, є сиротою, на даний час крім [PERSON] має ще двох малолітніх дітей. Зазначив, що ні він, ні дитина два роки вже не бачили відповідачку. В судове засідання 19.10.023 подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог законодавства (а.с. 22,37,50). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. До суду подали письмові матеріали, та заяву про розгляд справи за їх відсутності, при винесені рішення просили врахувати інтереси дитини (а.с.51). Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.223 ч.4 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько( -ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 26 листопада 2016 року, який був розірваний рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01.11.2018 року (а.с.4,7). Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 5). Згідно копії Акту про підтвердження фактичного місця проживання від 21 липня 2023 року [PERSON] , [INFO] , не проживає з листопада 2018 року і не бере часті у вихованні сина за адресою [ADDRESS] (а.с.8). Згідно копії довідки виданої 18.10.2018 року №01-67/06 [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує дошкільний навчальний заклад №7 "Яблунька" з 01.01.2018 року і по цей час (а.с.9). Згідно копії довідки КНП "Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" Миргородської міської ради від 21.07.2023 встановлено, що [PERSON] здоровий (а.с.10). Згідно копії акту підтвердження фактичного місця проживання особи на території міста Миргород, виданого 02.10.2018 року встановлено, що [PERSON] на даний час проживає за адресою [ADDRESS] разом із сином [PERSON] , 2016 року народження. (а.с.12). Допитаний в судовому зсіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає з 2017 року, він в неї працював на станції техобслуговування. Був одружений із [PERSON] , шлюб був розірваний у 2018 році. Дитина більше часу проживає з [PERSON] , буває у бабусі - матері [PERSON] , бо живуть не подалік один від одного на одній вулиці. Світлану бачила роки три тому, вона йшла з меншою дитиною, не з [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] і [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , який на даний час проживає з батьком, бабусею, прабабусею і цивільною дружиною [PERSON] . [PERSON] бачив в 2018, 2019 році. Зі слів [PERSON] знає, що [PERSON] нічим не допомагає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] він товаришує і бачиться майже кожен день, після розлучення зі [PERSON] , син [PERSON] залишився проживати з батьком. [PERSON] не цікавиться життям дитини. Один раз вона його забрала до себе в 2020 році в гості на [ADDRESS] , а знайшли і забирали [PERSON] з с.Гремляче з хати , де не було належних умов життя. Забрали дитину і після цього він її не бачив. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, суду пояснила, що їй відомо, що на даний час [PERSON] знаходиться в Білорусії, виїхала з меншою дитиною на початку 2023 року, навіть не попрощалася з дитиною, хоча [PERSON] на неї чекав. Останні два роки допомагала, приносила гроші, іноді питала як [PERSON] . Один раз телефонувала по відеозв`язку, вітала [PERSON] з днем народження. Ще телефонувала, коли прийшла повістка в суд, розпитувала що це, бо розхвилювалась. З народження [PERSON] , майже весь час жив з ними, [PERSON] від народження [PERSON] до п`яти років нічим не допомагала. Повідомила, що [PERSON] має ще двох дітей, з собою забрала лише самого меншого, а іншого залишила тут. У відповідності до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.2 і 5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Схожі за своєю суттю принципи закріплені у пунктах 6-7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Пунктом 18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголошено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованої у справах №757/2025/19 від 06.05.2020 року, №464/6203/14-ц від 30.06.2021 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області надав висновок про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав складений 05.09.2023 року в якому зазначив, що майже через 4 роки після розлучення, 25.07.2022 року, [PERSON] зверталась до відділу "Служба у справах дітей" за консультацією з питання щодо участі у вихованні дитини, про що є запис у журналі прийому відвідувачів, крім того [PERSON] також неодноразово звертався до відділу по тому ж самому питанню. Під час спілкування з позивачкою через додаток Messenger було з`ясовано, що на даний час вона перебуває з найменшим сином в Білорусії. Постійно спілкується з бабусею [PERSON] , пересилає кошти, які отримує на дитину, цікавиться його життям, розвитком, та станом здоров`я про що свідчать надані нею скріншоти переписки та квитанції. Також [PERSON] надіслала фото заяви, в якій заперечує проти позбавлення батьківських прав та наголошує, що в разі необхідності може забрати дитину до себе. Під час обстеження умов проживання дитини 11.08.2023 був складений акт, в якому зазначено, що на час проведення ремонтних робіт в оселі [PERSON] , батько разом із сином проживають у будинку бабусі, де для дитини створені всі необхідні умови для повноційного життя і розвиту. Під час спілкування всі члени родини наголошували, що не спілкуються з [PERSON] , що суперечить вище наведеним фактам. Вважали не доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 51-69 ). Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. В даному випадку, на думку суду, матеріали справи не містять висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , також не містять відомостей про застосування до [PERSON] заходів попередження та впливу про необхідність змінити ставлення до дитини. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно свого сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Крім того, з наданих представником третьої особи скріншотів з переписки сторін, не вбачається, що відповідач не бажає спілкуватись з сином. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ураховуючи вищевикладене суд вважає, що пред`явлений до відповідача позов про позбавлення батьківських прав, з вищевказаних підстав, не підлягає задоволенню. Судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі ст.ст. 7, 19, 150, 164 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79- 81, 141, 258, 259, 264, 268, 280-284 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed