Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 27.05.2021 року між ними було укладено Договір Позики, згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 62000 грн., а останній зобов`язувався повернути отримані гроші в повному обсязі своєчасно до 01 серпня 2022 року. У разі недотримання цього відповідач зобов`язувався виплатити пеню в розмірі 1 відсотка від запозиченої суми за кожен тиждень прострочення виплати. Вказана боргова розписка була написана в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] . Проте, після отримання коштів [PERSON] з 28.05.2021 р. та по сьогоднішній день взагалі жодних коштів позивачу не повернув, в телефонних розмовах останній обіцяв, що розрахується, але на даний час взагалі перестав брати слухавку. Таким чином, у зв`язку із простроченням термінів погашення заборгованості за договором позики від 27.05.2021 року позивач має право на стягнення вказаного боргу у розмірі 62\~000 грн., а також проценти за користування позикою за період з 28.05.2021 року по 01.08.2022 року у розмірі 8142,38 грн., загальна сума, яка підлягає стягненню становить 70142,38 грн. Ухвалою суду від 05.07.2023 року справу призначено за правилами загального позовного провадження до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце судового розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку та повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, постановивши заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.05.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було складено розписку, згідно якої [PERSON] позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 62000 грн., а останній зобов`язувався повернути отримані гроші в повному обсязі своєчасно до 01 серпня 2022 року. У разі недотримання цього відповідач зобов`язувався виплатити пеню в розмірі 1 відсотка від запозиченої суми за кожен тиждень прострочення виплати. Факт передачі вказаних грошових коштів [PERSON] підтверджується власноруч написаною борговою розпискою від 27.05.2021 року, за особистим підписом відповідача, складеною в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Проте, за період з 28.05.2021 року по даний час [PERSON] не повернув позивачу жодних грошових коштів на погашення вказаної заборгованості. Таким чином, відповідач має перед позивачем заборгованість у розмірі 62\~000 грн. З даних розрахунку процентів за користування позикою, складеного позивачем, вбачається, що за період з 28.05.2021 року по 01.08.2022 року відповідачу нараховані проценти за користування позикою у сумі 8142,38 грн. Відповідно до вимог ч.1\~ст.12 ЦК України\~особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Крім цього, згідно ч.2\~ст.14 ЦК України\~особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд вважає, що волевиявлення відповідача підтверджується власноруч написаною ним розпискою від 27.05.2021 року, якою відповідач засвідчив отримання від позивача грошових коштів та погодився з умовами повернення заборгованості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1. ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України». У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки, станом на даний час відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення позичених у позивача коштів, то відповідно в останнього виник борг в розмірі 62 000 грн. Окрім того, суд вважає, що у позивача правомірно виникло право вимагати стягнення з відповідача процентів за користування позикою за період з 28.05.2021 року по 01.08.2022 року у розмірі 8142,38 грн., так як це передбачено умовами розписки. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням наведених вище аргументів суд рахує, що відповідачем не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про стягнення коштів за договором позики. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що знайшли підтвердження, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути грошові кошти у розмірі 62\~000 грн. та проценти за користування позикою у розмірі 8142,38 грн., всього стягнути 70142,38 грн. Щодо розподілу судових витрат, а саме: витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до відшкодування позивачем згідно заяви від 18.10.2023 року у сумі 20 000 грн., судом враховано наступне. Вимогами ч.1, 2 статті 137\~ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача надано Договір про надання правничої допомоги від 21.06.2023 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Бейликом А.Б., додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги від 21.06.2023 р., акт приймання передачі наданої правової допомоги (послуг) від 05.10.2023 року та платіжну інструкцію АТ КБ «Приват Банк» від 01.08.2023 року на суму 10000 грн. Згідно п. 4 Додатку № 1 від 21.06.2023 до Договору про надання правничої допомоги від 21.06.2023 року сторони погодили, що гонорар Адвоката за надання правничої допомоги згідно даного Додатку становить 20 000 грн, які сплачуються клієнтом наступним чином: частину гонорару у розмірі 10 000 грн. Клієнт сплатив до укладення даного додатку, що підтверджується сторонами; частину гонорару, що залишилась, у розмірі 10 000 грн, Клієнт зобов`язується сплатити не пізніше 25.07.2023. Відповідно до п. 4 Акту №1 від 05.10.2023 року Адвокат даним актом підтверджує факт повної оплати зі сторони Клієнта за надану професійну правничу допомогу у розмірі 20\~000 грн. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, понесених [PERSON] , суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати ВСУ від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати ВСУ від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати за подання позовної заяви у сумі 1073,60 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 536,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у загальному розмірі 1610,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved