Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У березні 2023 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області провстановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову вказувала, що [INFO] помер [PERSON] , який проживав на час смерті за адресою: [ADDRESS] , та доводився їй вітчимом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . Дана квартира була придбана вітчимом та її матір`ю [PERSON] 26.06.2003 року та належала їм обом в рівних частинах, а саме по 1/2 частині. 30 жовтня 2015 року [PERSON] заповів 1/2 частину належної йому квартири сину позивача [PERSON] - [PERSON] . Того ж дня, 30 жовтня 2015 року [PERSON] заповіла 1/2 частину належної їй квартири дочці - позивачу [PERSON] [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину після померлої прийняв її чоловік [PERSON] як такий, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але спадкових прав на частину квартири за свого життя не оформив. Позивач вказала, що вона своє право на спадкування за заповітом на вказану 1/2 частину квартири після смерті матері не використала. Після смерті вітчима, 08 грудня 2022 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинського О.Ю. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину вищевказаної квартири. Постановою приватного нотаріуса Мушинського О.Ю. від 10 січня 2023 оку їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність доказів прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] вказаної частки майна та не надання рішення суду про встановлення факту постійного проживання її зі спадкодавцем. Позивач зазначила, що на час смерті спадкодавця [PERSON] вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Однак з 2012 року і по теперішній час проживала постійно однією сім`єю із матір`ю та вітчимом, а після смерті матері з 2017 року проживала однією сім`єю зі своїм вітчимом за адресою: [ADDRESS] . Причиною переїзду за цією адресою була хвороба матері, яка потребувала стороннього догляду. Після смерті матері залишилася проживати за цією адресою з вітчимом та доглядати за ним до його смерті. Як після смерті матері, так і після смерті вітчима займалася особисто організацією їх поховання. Ще за життя вітчима сплачувала за комунальні послуги, придбавала йому ліки, а в декларації із сімейним лікарем вказана була як довірена особа пацієнта. Вказала, що факт її постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини можуть підтвердити свідки, що зазначені в акті КГЖЕП «Автозаводське». Просила встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Одночасно з позовом, позивачем було подано заяву про виклик свідків (а.с. 35). Ухвалою судді від 16 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 43-43). Ухвалою судді від 04 квітня 2023 року відкрито провадження у справі, залучено учасників справи, постановлено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 56). 26 квітня 2023 року до суду від відповідача Кременчуцької міської радиКременчуцького району Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 65-68). Відповідач вказав, що в матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про те, що за своє життя [PERSON] зробив розпорядження своїм майном на користь позивача. Крім того, вважають, що надані позивачем квитанції щодо нарахування за комунальні послуги не містять інформації про нарахування плати за комунальні послуги за проживання позивача у спірній квартирі, а також проте, що вона брала участь у витратах по утриманню цієї квартири. Наявний у справі Акт КГЖЕП «Автозаводське», складений зі слів свідків не може бути належним доказом підтвердження факту проживання однією сім`єю без встановлення інших обов`язкових умов для визнання їх членами сім`ї. А сам по собі факт купівлі позивачем ліків [PERSON] та згодом його поховання не підтверджують факт спільного проживання та наявності спільного побуту, взаємних пав та обов`язків, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Просили відмовити у задоволенні позову. 28 квітня 2023 року до суду від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі (а.с. 74-75). Вказав, що позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Його письмові пояснення, по своїй суті, є повторенням позову [PERSON] . Ухвалою суду від 01 травня 2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду. Задоволено клопотання позивача про виклик свідків, викликано свідків (а.с. 78). 24 травня 2023 року до суду від представника позивача - [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 86). Ухвалою суду від 24 травня 2023 року витребувано від приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Мушинського О.Ю. копію спадкової справи (а.с. 88). 29 травня 2023 року до суду від третьої особи - приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Мушинського О.Ю. надійшла копія витребуваної спадкової справи (а.с. 95-157). 15 червня 2023 року до судувід представника позивача - [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про виклик свідків (а.с. 159) та клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 161-169, 183-188). У судовому засіданні 22 серпня 2023 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому, просили у подальшому справу розглядати за їх відсутності. Представник відповідача -Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, керівництво якого було належним чином повідомлено про час, дати та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув повторно. Відповідач в особі представника просив справу розглядати без участі їх представника, ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства, підтримали поданий відзив на позовну заяву. Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Мушинський О.Ю. у судове засідання не прибув, просив справу розглядати без його участі. Свого відношення до позову не висловив. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не прибув з невідомих суду причин. Був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією (254к/96-ВР), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Вказані висновки щодо розмежування фактичного місця проживання та місця його реєстрації викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі за № 204/2707/19. Судом встановлено, що 26 червня 2023 року між [PERSON] , [PERSON] , що діяли за себе та від імені неповнолітньої [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким останні придбали в рівних частках кожному квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Право власності на частки квартири [ADDRESS] було зареєстровано у КП «Кременчуцьке «МБТІ» 23 липня 2003 року за [PERSON] у розмірі 1/2 частка та [PERSON] у розмірі 1/2 частка відповідно (а.с. 10). 13 жовтня 2015 року [PERSON] заповіла 1/2 частку квартири [ADDRESS] своїй дочці - позивачу [PERSON] . Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренком Г.І. (а.с. 19). Цього ж дня, тобто 13 жовтня 2015 року [PERSON] заповів 1/2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] - сину позивача. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренком Г.І. (а.с. 14). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 7). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Спадщину у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] після померлої [PERSON] позивач [PERSON] не прийняла. Спадкоємцем після померлої був її чоловік [PERSON] , який не оформив спадкових прав на себе. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 72612282 від 26.05.2023 спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 157). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кременчуцькому районі Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 6). Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яку прийняв [PERSON] та 16 січня 2023 року отримав у приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Мушинського О.Ю. свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 15). У січні 2023 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Мушинського О.Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] після померлого [PERSON] , як така, що проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менше 5 років до відкриття спадщини (а.с. 113). Постановою приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Мушинського О.Ю. від 10 січня 2023 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку із ненаданням доказів на прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та не підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим не менше 5 років до відкриття спадщини (а.с. 8). Як було встановлено судом та постає із копії паспорту позивача, остання з 27 лютого 2004 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Із Акту КГЖЕП «Автозаводське» від 27 грудня 2022 року, складеного зі слів свідків, підтверджено факт того, що [PERSON] із січня 2012 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Із Акту ТОВ «Житлорембудсервіс» за № 71 від 02.06.2023 року вбачається, що [PERSON] дійсно не проживає з 2012 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Даний факт у Акті підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] (а.с. 162). Позивачем до матеріалів справи було додано копію договору-замовленні № ЗУ-0017197 від 09 березня 2022 року на організацію та проведення поховання та оплату рахунку-фактури від цієї ж дати на оплату послуг та придбання ритуальних товарів у КП «Спецкомбінат ритуальних послуг» (а.с. 21), копії квитанцій про придбання ліків у березні 2022 року (а.с. 26), копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с. 26-29), копію заказу № 84 від 20.02.2018 року на встановлення пам`ятника [PERSON] (а.с. 30). Суд вважає, що подані позивачем докази у вигляді організації та проведення поховання, оплату послуг на придбання, зокрема, ритуальних товарів не доводять факту постійного проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю не менше 5 років до відкриття спадщини. Також, позивачем до матеріалів справи було додано копію клінічного висновку спеціаліста ТОВ «Європейська медицина» щодо пацієнта [PERSON] від 26.05.2021 року із встановлений йому діагнозом та планом медикаментозного лікування (а.с. 24) та копію відповіді КП «Полтавський обласний клінічний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради» щодо перебування [PERSON] на диспансерному обліку з 28.01.2005 року з відповідним діагнозом та проведеного їй лікування і оперативного втручання внаслідок тривалого тяжкого захворювання (а.с. 184). Однак, подані письмові докази не містять інформації про те, що [PERSON] та [PERSON] потребували постійного стороннього догляду з приводу наявних хвороб і що такий догляд здійснювався позивачем. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає у [ADDRESS] і бачила постійно позивача років 10, яка проживала із батьками. Крім того, постійно бачила її то у магазині, то в аптеці. Свідок [PERSON] , яка проживає за цією адресою у квартирі [ADDRESS] , підтвердила, що позивач постійно проживала із батьками. Свідок [PERSON] пояснила суду, що працює у АТ «Укрпошта» відділення № 31 листоношою, проживає по [ADDRESS] і обслуговує цей будинок. Вказала, що позивач [PERSON] у цьому будинку не проживає, там проживають її діти. Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає у [ADDRESS] на 3 поверсі, на 4 поверсі проживає син позивача, вона сама у квартирі не проживає. Свідок [PERSON] , пояснила, що є дружиною сина позивача. У квартирі [ADDRESS] стали проживати із чоловіком з 2012 року. Шлюб зареєстрували у 2013 році. У 2015 році у них народився сина [PERSON] . Весь цей час проживають у цій квартирі втрьох. Отже, суд вважає, що позивачем [PERSON] , відповідно до показів свідків, доведено, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Крім того суд враховує, що підтвердженням такого факту є також відомості зазначені у довідці ФОП [PERSON] від 14 червня 2023 р., з якої постає, що позивач працює на посаді продавця за трудовим договором укладеного з ФОП і числиться проживаючою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 169). Таким чином, враховуючи, що встановлення даного факту необхідно позивачу для оформлення спадкових прав після смерті вітчима, іншого порядку встановлення даного факту законом не визначено, встановлення даного факту не порушує прав інших осіб, а тому, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд вважає, що заявлені вимоги щодо встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини підлягають задоволенню як законні, обґрунтовані та доведені заявником. Щодо позовних вимог стосовно визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування, суд зазначає наступне. Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. При цьому, у даному випадку нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину не у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, а у зв`язку із ненаданням доказів прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та не надання рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю позивача [PERSON] з [PERSON] до відкриття спадщини Отже, суд констатує, що в судовому порядку захист права власності спадкоємця на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права, зокрема - визнання права власності особи на майно. Звідси, позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав також закріплено у ст. 3 ЦПК України. У даному випадку, право власності позивача на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , жодною особою не оспорюється, правовстановлюючі документи на квартиру наявні, а також враховуючи те, що третя особа по справі, син позивача [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на 1/2 частину цієї квартири в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] . На переконання суду, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки позивач не позбавлена права звернутися після набрання рішенням суду законної сили до нотаріальної контори та отримати свідоцтво про право на спадщину. Тому, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування заявлені передчасно і не підлягають задоволенню. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивача, як спадкоємця померлого [PERSON] є встановлення факту її постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приймає до уваги, що позивач не ставила вимогу про стягнення із відповідача коштів у повернення сплаченого судового збору. Сторони у справі не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Outcome: partial