Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

14 березня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, що є рідною сестрою [PERSON] , який помер [INFO] . 18 липня 2003 року між [PERSON] , як продавцем, та нею, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку, за адресою [ADDRESS] в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Продаж будинку був вчинений за 22000 гривень, які були передані нею [PERSON] до підписання договору. Крім цього 18 липня 2003 року [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив її на повне управління і розпорядження усім його майном. З часу укладення договору купівлі-продажу від 18 липня 2003 року вона та члени її сім`ї постійно користуються домоволодінням, яке розташоване по [ADDRESS] , за власні кошти підтримує будинок у придатному для проживання стані, проводить поточні ремонтні роботи у ньому, користується земельною ділянкою, на якій він розташований. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просила визнати удаваним договір доручення від 18 липня 2003 року та визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] , а також відшкодувати понесені нею судові витрати. Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог категорично заперечували, посилаючись на їх безпідставність. [PERSON] зазначала, що є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . За життя батько завжди їй казав, що спірний житловий будинок належатиме їй. Крім цого відповідачка та її представник посилалися на те, що договір купівлі - продажу вчинений в простій письмовій формі, не посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним. Строк дії доручення, про визнання якого удаваним заявлено позов, припинив свої дію через три роки після укладення. Позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду з позовом. Крім цього, позивач зверталася до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин з померлим [PERSON] та визнання за нею права власності на спірний жилий будинок в порядку спадкування. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України). Видача довіреності є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам, передбаченими статтею 203 ЦК України. Встановлено та не заперечується сторонами, що 18 липня 2003 року [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив Мельник С.А. розпоряджатися всім його майном. Строк дії доручення сплинув 18 липня 2006 року. За час дії довіреності ані [PERSON] , ані позивач [PERSON] вказане доручення не оспорили. Жодного правочину щодо спірного житлового будинку на підставі вказаного доручення вчинено також не було. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Договір купівлі - продажу від 18 липня 2003 року, на який посилається позивач, виконаний рукописно у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, при цьому відсутні докази ухилення [PERSON] від його нотаріального посвідчення, а тому відсутні підстави вважати його дійсним. [PERSON] помер [INFO] . При цьому жодних дій на нотаріальне посвідчення вказаного договору [PERSON] за 17 років вчинено не було. Сторони договору, які є близькими родичами, не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України. Наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомого майна, підписаного 18 липня 2003 року, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачкою не доведено та судом не встановлено. Допитані в судовому засіданні свідки також не повідомили суду про відомі їм обставини, які б свідчили про ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору. При цьому нотаріально посвідчена довіреність від 18 липня 2003 року від імені [PERSON] є одностороннім правочином, який припинив свою дію 18 липня 2006 року. З врахуванням вищезазначеного, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Стосовно заявлених відповідачем вимог про відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт(наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), тобто склад та розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. Суд враховує, що спірні правовідносини виникли у сфері договірних правовідносин, що є однією із найпоширеніших категорій судових спорів, а тому формування правової позиції, не потребує значних часових та інтелектуальних затрат для особи, яка надає професійні юридичні послуги. З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відшкодування понесених відповідачем витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Питання про розподіл судового збору суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved