Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, на підставі ч.1 ст. 47, ч.1 ст.116 КЗпП України, просила стягнути нараховану, але не виплачену суму заробітної плати за період з 01 лютого 2021 року по 07 серпня 2021 року у розмірі 6\~751,18 грн. Ухвалою судді\~Барвінківського районного\~суду Харківської\~області від\~23\~лютого 2022\~року відкрито\~провадження у\~справі. Витребувано від Державного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України, місцезнаходження: вул. Армійська, 11, м. Охтирка, Сумська область, 42700, довідку про розмір нарахованої пробовідбірнику [PERSON] за період з 01 лютого 2021 року по 07 серпня 2021 року заробітної плати при звільнення. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2023 року прийнято відмову позивачки [PERSON] від частини позовних вимог, а саме - стягнення з Державного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України, місцезнаходження: вул. Армійська, 11, м.Охтирка, Сумська область, 41700, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00956031, на користь [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] , інших грошових коштів, невиплачених при звільненні. Закрито провадження у цивільній справі в цій частині. В судове засідання позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання неодноразово не з`явився. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку. Представник відповідача повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Правом подати відзив із запереченнями на позов не скористався. Ухвалу судді Барвінківського районного суду Харківської області від 23 лютого 2022 року про витребування доказів не виконав, повідомлення про неможливість подати докази не надав. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов`язків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосується частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачка [PERSON] у період з 20 жовтня 2020 року по 07 серпня 2021 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України. 07 серпня 2021 року була звільнена у зв`язку з ліквідацією підприємства, відповідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а. с.6-7). Як вбачається з довідки форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу. Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пенсійний фонд України», загальний нарахований дохід [PERSON] , за період роботи лютий 2021 серпень 2021 року на Державному підприємстві «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України, склав 6\~751,18 грн., без обов`язкових відрахувань до бюджету (сума заробітку для нарахування пенсії). Стаття 43 Конституції України регламентує, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За правилом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день актичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-64цс13. Представник Державного підприємства «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не надав суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження відсутності своєї вини у затримці повного розрахунку з позивачем при його звільненні. Факт невиплати позивачу належних їй при звільненні сум в загальному розмірі 6\~751,18 грн. представником відповідача не спростовується. Заперечень щодо розміру існуючої заборгованості від останнього не надійшло. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial