Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь», Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів», вказавши, що з 03.03.2007 року по 10.08.2017 року працював електрогазозварювальником на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь», а з 30.05.2018 року по 16.09.2022 року електрогазозварювальником на АТ «Запорізький завод феросплавів». З 2020 року позивач проходив стаціонарне лікування з приводу захворювань, виникнення яких він пов?язує із трудовою діяльністю на обох вищевказаних підприємствах. 08.09.2022 року було встановлено, що захворювання є хронічними професійними. Вказуючи, що через незабезпечення працедавцями безпечних умов праці [PERSON] отримав професійні хронічні захворювання, які спричиняють йому фізичний біль та моральні страждання, потребують постійного лікування, просив стягнути на свою користь на відшкодування моральної шкоди з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь» 70000 гривень, а з Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» 30000 гривень, а також витрати на правничу допомогу в сумі 8100 гривень. Ухвалою суду від 07.07.2023 року було відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 22.08.2023 року представником ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач проти позову заперечував повністю, вказуючи, що під час роботи позивача на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» він був обізнаний про шкідливі умови праці та жодного разу не просив про переведення його на іншу роботу, а також не заявляв про порушення умов його праці працедавцем. Після звільнення позивача з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» та при укладенні трудового договору з АТ «Запорізький завод феросплавів» [PERSON] мав проходити медичний огляд, а прийняття його на роботу на АТ «Запорізький завод феросплавів» свідчить про те, що на той момент він був здоровий. Отже професійне захворювання отримане позивачем виключно під час роботи на АТ «Запорізький завод феросплавів», у зв?язку з чим відповідач просив відмовити у позові в частині вимог до ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь». Крім того, представник відповідача вказувала на наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи на необґрунтоване завищення вартості таких послуг. 01.09.2023 року представником АТ «Запорізький завод феросплавів» подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач проти позову заперечував повністю, вказуючи, що позивачем не доведено причино-наслідкового зв?язку між шкідливими факторами на його робочому місці та виявленими захворюваннями, адже медичними документами не встановлено ступеню вини АТ «Запорізький завод феросплавів», а також не визначено, які саме шкідливі фактори викликали професійні захворювання. Також відповідач вказував на необґрунтованість заявленої суми відшкодування обсягу моральних страждань позивача. 12.09.2023 року позивачем направлено відповідь на відзиви на позовну заяву, в якій позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. Будь-які заяви чи клопотання сторонами не подавались, судом не вирішувались. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. [PERSON] з 03.03.2007 року працював на ВАТ «ЗМК «Запоріжсталь» електрогазозварювальником до цеху ремонту металургійного обладнання та був звільнений 10.08.2017 року у зв?язку із змінами в організації виробництва, а з 05.2019 року електрогазозварювальником до цеху ремонту металургійного устаткування до АТ «Запорізький завод феросплавів», звідки був звільнений за власним бажанням 16.09.2022 року, що підтверджено копією трудової книжки. Згідно із медичним висновком ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 08.09.2022 року [PERSON] працював у шкідливих умовах 14 років та 8 місяців на ПАТ «Запоріжсталь» та АТ «Запорізький завод феросплавів». Серед шкідливих факторів зазначено вплив пилу, хімічних речовин, шуму, мікроклімату, інфрачервоного випромінення та важкості праці, а саме статичного навантаження при утриманні однією рукою, вимушеної та незручної робочої пози. За висновком лікарсько-експертної комісії у [PERSON] вперше виявлено хронічне професійне захворювання, а саме радикуломієлопатія шийна та попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та м?язово-тонічним синдромами, дистальною гіпотрофією м?язів та нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів. Як вбачається з медичної картки та виписок з медичної картки [PERSON] проходив лікування з приводу зазначених захворювань у 2020, 2022 та 2023 роках. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного комісією АТ «Запорізький завод феросплавів» 13.10.2022 року, визначено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання є тривалий стаж роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих виробничих факторів та відсутністю правових підстав для переведення на іншу роботу у зв?язку з відсутністю скарг на стан здоров?я під час проходження періодичних медичних оглядів. До шкідливих виробничих факторів віднесені статичне навантаження при утриманні вантажу однією рукою та перебування у вимушеній робочий позі під час роботи на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» та знаходження у нахиленому положенні під час роботи на АТ «Запорізький завод феросплавів». 14.11.2022 року [PERSON] встановлено інвалідність третьої групи строком до 09.11.2024 року із зазначенням про те, що причиною інвалідності є професійне захворювання. При вирішенні спору виходить з наступного. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 153 КЗпП визначений обов`язок власника забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці. Так, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов`язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. Відповідно до ст. 158 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Статтею 173 КЗпП визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Оцінюючи доводи позивача про те, що ушкодження його здоров`я та наступна інвалідізація безпосередньо пов`язана з шкідливими умовами праці на підприємствах, а також заперечення відповідачів про відсутність причино-наслідкового зв`язку ушкодження здоров`я з умовами роботи, не доведення вини відповідачів у заподіянні шкоди, суд дійшов наступних висновків. Статтею 78 ч. 2 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Порядок розслідування професійних захворювань на виробництві, визначення причин захворювання, встановлення інвалідності, тощо визначені Порядком розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 337 від 17.04.2019 року та постановою Кабінету міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» № 1317 від 03.12.2009 року. Так, згідно із Порядком № 337 хронічне професійне захворювання (отруєння) це захворювання, що виникло внаслідок провадження професійної діяльності працівника виключно або переважно впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, пов`язаних з роботою. Віднесення захворювання до хронічного професійного здійснюється відповідно до процедури встановлення зв`язку захворювання з умовами праці згідно з цим Порядком та переліком професійних захворювань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662. Перелік установ і закладів, що мають право встановлювати остаточний діагноз хронічних професійних захворювань, затверджується МОЗ і переглядається кожні п`ять років. Для встановлення остаточного діагнозу та зв`язку захворювання з впливом шкідливих і небезпечних факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу лікар-профпатолог області або міста направляє хворого до спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я, якому МОЗ надало право встановлювати остаточний зв`язок захворювання з умовами праці, з відповідними документами. Професійний характер хронічного захворювання (отруєння) встановлюється лікарсько-експертною комісією спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (далі - лікарсько-експертна комісія), склад якої затверджує керівник такого закладу. У спірних випадках остаточне рішення щодо встановлення діагнозу хронічного професійного захворювання (отруєння) приймається центральною лікарсько-експертною комісією державної установи Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України, у роботі якої мають право брати участь лікарі з гігієни праці територіального органу Держпраці, закладу охорони здоров`я, територіального органу Пенсійного фонду України, представники підприємства (установи, організації), первинної організації відповідної профспілки або уповноважена найманими працівниками особа з питань охорони праці (у разі, коли профспілка на підприємстві (в установі, організації) відсутня), представники вищого органу профспілки. Оскарження рішення зазначеної комісії у разі незгоди хворого або роботодавця здійснюється у судовому порядку. Відповідно до вимог статті 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Порядок проведення медико-соціальної експертизи визначений постановою Кабінету міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» № 1317 від 03.12.2009 року. Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 р. № 337 Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури. Міські,\~міжрайонні,\~районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків. Інвалідність, що настала внаслідок професійного захворювання, передбаченого переліком професійних захворювань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662, встановлюється у разі наявності акта розслідування хронічного професійного захворювання, складеного за формою згідно з додатком 15 до Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 та висновку спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я, який має право встановлювати остаточний діагноз щодо професійних захворювань. Аналізуючи вищевикладені положення чинного законодавства у їх сукупності, суд вважає, що у відповідності до положень чинного законодавства в цьому випадку належними та допустимими доказами наявності захворювання чи іншого ушкодження здоров`я особи, причин такого захворювання або ушкодження, ступеню втрати загальної або професійної працездатності, є медичний висновок ЛЕК та висновок МСЕК. Висновки лікарської-експертної комісії не оскаржувались. Оскільки висновком лікарсько-експертної комісії та висновком МСЕК визначено, що захворювання [PERSON] є саме професійним та є наслідком тривалої дії шкідливих факторів на виробництві на обох підприємствах, такий висновок ЛЕК відповідачами в установленому порядку не оспорювався, тож суд оцінює критично доводи відповідачів про недоведеність причино-наслідкового зв?язку між впливом шкідливих факторів та погіршенням здоров?я позивача. З тих же підстав суд не приймає до уваги доводи ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» про те, що професійне захворювання у позивача виникло виключно під час роботи на АТ «Запорізький завод феросплавів». Факт того, що [PERSON] до 2020 року не звертався за медичною допомогою, на переконання суду, не може бути безумовним доказом того, що [PERSON] не мав проблем зі здоров?ям до 2020 року, адже стан здоров?я позивача міг поступово погіршуватись, а негативні наслідки наростати до тих пір, коли не знадобилось лікування. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем повністю доведено в установлений чинним законодавством спосіб те, що виявлені у нього захворювання та подальша інвалідізація є наслідком саме професійного захворювання, отриманого через тривалий вплив шкідливих факторів на виробництві під час роботи на обох підприємствах. Факт того, що [PERSON] , влаштовуючись на роботу, розумів, що така робота пов?язана із впливом шкідливих факторів, не скасовує обов?язку роботодавців із забезпечення максимально безпечних умов праці. При цьому обома відповідачами не надано жодних доказів того, що ними вживались ефективні заходи для усунення шкідливих факторів на виробництві або зменшення їх впливу на здоров?я працівників, зокрема [PERSON] , тож суд вважає, що працедавцями у цьому випадку не в повній мірі виконувався обов`язок із створення безпечних умов праці і забезпечення санітарно-гігієнічних умов, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників, тож вина саме підприємств в ушкодженні здоров`я [PERSON] доведена. Враховуючи таке, суд вважає, що твердження позивача щодо наявності у нього права вимагати, а у відповідачів обов`язку відшкодувати моральну шкоду ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, і таке право може бути захищено у заявлений спосіб. Статтею 1195 ч. 1, 3 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи наведене, суд вважає, що [PERSON] внаслідок отримання професійного захворювання, подальшої інвалідізації, безумовно зазнав та продовжує зазнавати моральних та фізичних страждань, які обумовлені фізичним болем, обмеженістю рухливості, тощо. При цьому суд враховує, що [PERSON] має для підтримання задовільного стану здоров`я та самопочуття проходити щорічні курси реабілітації, приймати медикаментозне лікування, що йому було рекомендовано лікарями. Зважаючи на викладене, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] повністю, оскільки заявлену позивачем суму у 100000 гривень вважає такою, що відповідає характеру та обсягу страждань позивача. Розподіл цієї суми між двома відповідачами у відсотковій пропорції 70/30 відповідає в цьому випадку тривалості роботи позивача та, відповідно, тривалості впливу шкідливих факторів, на кожному з підприємств (на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» [PERSON] працював більше 10 років, на АТ «Запорізький завод феросплавів» більше 4 років). Підстав для визначення порядку утримання податків та зборів суд не вбачає, адже наявність підстав для стягнення податків та зборів визначена чинним законодавством та визначається податковим агентом. При вирішенні питання про відшкодування судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу, суд, виходить з наступного. Як вказує ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Статтею 141 ч. 8 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Стаття 137 передбачає також, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До позовній заяві надано розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, згідно із яким на стадії розгляду судом першої інстанції справи позивач поніс витрати в сумі 2100 гривень, з яких 400 гривень за консультацію, 200 гривень за отримання доказів та виготовлення копій документів, 1500 гривень за складання та подання позовної заяви. Водночас виготовлення копій документів очевидно не можна вважати правничою допомогою, яка має надаватись адвокатом, а за отримання яких саме доказів було сплачено 200 гривень не зрозуміло, адже жодного адвокатського запиту в матеріалах справи не міститься. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення цією суми. Водночас інші витрати: за консультацію та складання позовної заяви, очевидно не є завищеними, є помірними відносно складності справи та виконаної роботи, тож суд вбачає підстави для їх стягнення з відповідачів пропорційно задоволеним вимогам. Підстав для стягнення витрат, які позивач можливо понесе у майбутньому, а саме під час апеляційного та касаційного провадження, суд не вбачає, адже ці витрати позивачем на момент розгляду справи понесені не були та невідомо, чи будуть понесені взагалі. Судовий збір належить стягнути з відповідачів на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved