Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

у червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «СК «Євроінс Україна», [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення страхового відшкодування та суми франшизи, в якому, збільшивши позовні вимоги, просив стягнути: з ПАТ «СК «Євроінс Україна» на його користь страхове відшкодування в розмірі 151 670,00 грн і з [PERSON] на його користь суму франшизи. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що 28.09.2021 року на вул. Херсонській у с. Чорнобаївка Херсонського р-ну Херсонської обл., сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням його брата [PERSON] та автомобіля марки «ВАЗ 2110», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Зауважує, що 29.09.2021 року [PERSON] звернувся до страховика [PERSON] - ПАТ «СК «Євроінс Україна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Вказує, що постановою Білозерського районного суду Херсонської області від 21.02.2022 року в справі № 648/3090/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Позивач, зазначає, що 24.02.2022 року оголошено воєнний стан і почалися обстріли території України, зокрема, Херсонської обл. та с. Чорнобаївка, де він та його брат [PERSON] зареєстровані та проживали і, яке за декілька днів опинилося в окупації, де всі підприємства, установи та організації припинили свою роботу. [PERSON] , вказує, що після деокупації с. Чорнобаївки та м. Херсона, обстріли стали набагато частішими, в зв`язку із чим, він разом із сім`єю 01.12.2022 року виїхав до м. Миколаєва, та звернувся до відділення ПАТ «СК «Євроінс Україна», де за вказівкою працівника страхової компанії 14.12.2022 року повторно зареєстрував та подав заяву про відшкодування, однак 14.04.2023 року йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування в зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування протягом одного року (пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року (далі - Закон № 1961-IV)) Також позивач зазначає, що 18.04.2023 року він звернувся до страховика із заявою, в якій просив переглянути рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, однак після проведеної потворної перевірки, ПАТ «СК «Євроінс Україна» встановлено відсутність підстав для виплати страхового відшкодування. Посилаючись на той факт, що на момент спливу річного строку, він та його брат [PERSON] , який під час дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , і займався виплатою страхового відшкодування, проживали в с. Чорнобаївка, яке було під військовою окупацією, в зв`язку із чим, з об`єктивних причин не мав змоги подати відповідну заяву страховику, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Букіною О.М. від 10.07.2023 року вказану справу передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 113-114). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 15.08.2023 року відкрито провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, призначено судовий розгляд на 12.10.2023 року (а.с.124-125). 21.09.2023 року до суду від представника відповідача ПАТ «СК «Євроінс Україна» надійшов відзив на зазначену позовну заяву, в якому [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що річний строк на подачу заяви про виплату страхового відшкодування є присічним і поновленню не підлягає; [PERSON] не надано доказів перебування під окупацією (а.с. ). Відзив на вказану позовну заяву від відповідача [PERSON] до суду не надійшов. Письмових пояснень на позовну заяву від третьої особи - [PERSON] до суду не надходило. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 28.09.2021 року, на вул. Херсонській в с. Чорнобаївка Херсонського р-ну Херсонської обл., [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 2110», днз. [NUMBER] , не дотримавшись п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, не вибрав безпечну швидкість руху та дистанцію, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок зіткнення обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Матеріалами справи також встановлено, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди було внесено відомості до ЄРДР за № 12021231080000345 від 29.09.2021 року, на підставі ст. 286 КК України (а.с. 53). Досудове розслідування закінчилося прийняттям слідчим СВ Відділення поліції № 1 Херсонського РУП ГУНП в Херсонській обл. 19.10.2021 року постанови про закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України та для вирішення питання про притягнення винної особи (осіб) до адміністративної відповідальності (а.с. 92-93). Постановою Білозерського районного суду Херсонської області від 21.02.2022 року в справі № 648/3090/21 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно відповідача [PERSON] закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, оскільки на момент розгляду справи строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ч. 2 ст. 38 КУпАП, сплив, що не є реабілітуючими обставинами (а.с. 12,12 зворот). Поряд з цим, суд, розглядаючи вказану справу про адміністративне правопорушення та аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, дійшов висновку, що [PERSON] порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1. Правил дорожнього руху України, та саме його дії перебувають в причинному зв`язку з наслідками, що настали. А отже, він вчинив правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП. Автомобіль марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , яким під час дорожньо-транспортної пригоди керував [PERSON] , належить на праві власності позивачу у справі, що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 46). Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «ВАЗ 2110», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] застрахована в ПАТ «СК «Євроінс Україна» згідно з полісом серії № АР/5115846 від 01.03.2021 року, де страхова сума на одного потерпілого за заподіяну майну шкоду становить 130 000,00 грн, а розмір франшизи 2 000,00 грн (а.с. 22). Поліса обов`язкового страхування на автомобіль марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , яким під час дорожньо-транспортної пригоди керував [PERSON] , матеріали справи не містять. Відповідно до звіту № 21697 від 02.03.2023 року про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , його ринкова вартість становить 151 670,00 грн. Вартість матеріального збитку становить 151 670,00 грн. Висновок вартості придатних залишків: 91 517,94 грн (вартість транспортного засобу у пошкодженому стані) (а.с. 69-79). Поряд із цим, з`ясовано, що [PERSON] звернувся до відповідача ПАТ «СК «Євроінс Україна» із повідомленнями про дорожньо-транспортну пригоду 28.09.2021 року та повторно 14.12.2022 року (а.с. 13-15, 16-17). Крім того, 28.12.2022 року позивачем було подано заяву про страхове відшкодування (а.с. 41-42). Також 17.03.2023 року [PERSON] та ПАТ «СК «Євроінс Україна» погодили суму страхового відшкодування в розмірі 58 152,06 грн, шляхом підписання відповідної заяви між ними як страховиком і потерпілою особою (а.с. 68). Поряд із цим, відповідно до акта № В-82405/1/2023 від 13.03.2023 року про відмову у виплаті страхового відшкодування/страховій виплаті, відповідачем ПАТ «СК «Євроінс Україна» [PERSON] відмовлено у виплаті страхового відшкодування за фактом дорожньо-транспортної пригоди на підставі пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону № 1961-IV, а саме через неподання впродовж одного року заяви про страхове відшкодування (а.с. 86). Аналогічного змісту направлено ПАТ «СК «Євроінс Україна» лист позивачу вих. № 8065/ДВЗ від 13.03.2023 року, де поміж іншого вказаного, що заява на виплату була надана страховику 15.12.2022 року, тобто з пропуском річного строку, встановленого пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону № 1961-IV (а.с. 87). 18.04.2023 року позивач звернувся до відповідача ПАТ «СК «Євроінс Україна» із заявою про перегляд прийнятого рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що до 01.12.2022 року він перебував під окупацією в с. Чорнобаївка Херсонської обл., у зв`язку із чим, не зміг вчасно подати заяву про виплату страхового відшкодування, а 02.12.2022 року переїхав до м. Миколаєва де отримав довідку переселенця (номер в порталі Дія 4801-7501448951) та почав повторно збирати та подавати документи (а.с. 88-89). Страховик листом вих. № 8293 від 28.04.2023 року повідомив [PERSON] , що за наслідками проведеної повторної перевірки матеріалів справи щодо дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 28.09.2021 року, встановлено відсутність підстав для виплати страхового відшкодування (а.с. 104). Поряд із цим, судом з`ясовано, що зареєстроване місце проживання позивача: [ADDRESS] (а.с. 48-49). Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України). Згідно ст. 21 Закону № 1961-IV, з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. При використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом. Статтею 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. Згідно ст. 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). За положеннями ст. 39 Закону № 1961-IV, основними завданнями МТСБУ є: 39.2.1. здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 41 цього ж Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Разом з тим, ст. 37 Закону № 1961-IV визначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Зміст положень ст. ст. 33, 35 Закону № 1961-IV свідчить про те, що повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заява про страхове відшкодування є різними за своєю суттю документами, подаються у різні строки і згідно ст. 37 вказаного Закону неподання впродовж одного року саме заяви про страхове відшкодування є підставою для відмови у здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 вказано наступне: у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV). Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. У постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування». Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відповідно до пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (п. 33-1.1ст. 33-1 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Підпункт 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст. 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (ст. 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (ст. 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Отже, нездійснення потерпілою особою всупереч своїм власним інтересам обов`язку звернутися до страховика (МТСБУ) із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року (з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) жодною нормою чинного законодавства не визнано як підстава припинення права вимоги до завдавача шкоди і обов`язку такої особи відшкодувати завдану нею шкоду. Суд вважає, що позивач не набув права на відшкодування шкоди шляхом отримання страхового відшкодування від страховика, оскільки не звернувся до ПАТ «СК «Євроінс Україна» із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту дорожньо-транспортної пригоди. Поряд із цим, надаючи оцінку поважності наведених [PERSON] причин пропуску річного строку на звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, суд зазначає наступне. Так, позивач повинен був звернутись до ПАТ «СК «Євроінс Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування в строк, передбачений пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - до 28.09.2022 року включно. При цьому, постановою Білозерського районного суду Херсонської області від 21.02.2022 року встановлено винну особу у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , яка відповідно до ст. 294 КУпАП набула законної сили 04.03.2022 року. Однак, 24.02.2022 року російською федерацією розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який станом на дату розгляду справи триває. Частиною 3 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомі факти не потребують доказування тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту. Але, крім об`єктивних меж загальновідомість певного юридичного факту має і суб`єктивні межі: даний факт повинен бути відомий не тільки певним особам (наприклад, мешканцям населеного пункту), але й всьому складу суду, який розглядає справу. Як суду, так і мешканцям України, відомо про факт збройної (військової) агресії російської федерації відносно України, окупації частини території України, зокрема, й захоплення населеного пункту Чорнобаївка Херсонського р-ну Херсонської обл. (місце реєстрації та проживання позивача) у перші дні повномасштабного вторгнення, де знаходився міжнародний аеропорт «Херсон», в межах якого командування росармії планувало організувати базу, почавши підвозити техніку, боєкомплект і розміщувати особовий склад, на що Збройні Сили України завдавали численних авіа та артилерійських ударів, в зв`язку із чим, ворожа армія регулярно зазнавала значних втрат. Крім того, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» з 01.03.2022 року по 11.11.2022 року територія Чорнобаївської сільської територіальної громади була тимчасово окупованою. Таким чином, внаслідок саме повномасштабного вторгнення та збройної агресії російської федерації (окупації територій та відповідних населених пунктів), порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод», зокрема: право на життя, право на повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, право на вільне пересування та вільний вибір місця проживання, право на ефективний засіб правового захисту, тощо. Зважаючи на неординарність наведених обставин - активні бойові дії та подальше знаходження під військовою окупацією с. Чорнобаївка Херсонського р-ну Херсонської обл. в поєднанні з активними бойовими діями на момент спливу річного строку (бої під Чорнобаївкою тривали з 27.02.2022 року по 11.11.2022 року), встановленого пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV, які співпали з набуттям в цей час постановою суду в справі про адміністративне правопорушення, законної сили щодо [PERSON] як винуватця дорожньо-транспортної пригоди (04.03.2022 року), суд приходить до висновку, що обставини неможливості позивача направити у період з 24.02.2022 року по 28.09.2022 року відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування, мали місце під час знаходження його на території, тимчасовий фактичний контроль над якою мала окупаційна російська влада, є поважними. Відтак, враховуючи, що [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «Євроінс Україна» з пропуском річного строку, однак був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення в межах річного строку, суд вважає, що в цьому випадку мають місце поважні причини пропуску річного строку на звернення до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ із заявою на виплату страхового відшкодування. При цьому, судом враховано, що із системного аналізу норм матеріального та процесуального законодавства вбачається, що надзвичайні та/або невідворотні події (непереборна сила), якими на думку суду є активні бойові дії та військова окупація, слугують підставами для зупинення перебігу строків, поновлення пропущеного строку або продовженню встановлених строків. Таким чином, з огляду на викладені обставини та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд дійшов висновку, що в цьому випадку відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування з підстав пропуску річного строку на звернення із заявою про страхове відшкодування, є неправомірною. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «СК «Євроінс Україна» на корить позивача страхового відшкодування. Поряд із цим, що стосується суми страхового відшкодування, яка підлягає стягненню на користь [PERSON] , то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до вимог ст. 30 Закону № 1961-IV, фізично знищеним транспортний засіб вважається, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Варто зауважити що розмір страхового відшкодування залежить також від того, визнає власник транспортний засіб фізично знищеним чи ні. У разі визнання його таким власнику відшкодовується шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року в справі № 753/21303/16-ц. Вказаним вище звітом про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , встановлено, що вартість відновлювального ремонту дорівнює ринковій вартості цього автомобіля до моменту дорожньо-транспортної пригоди. Отже, належний позивачу автомобіль, вважається фізично знищеним, а ремонт є економічно необгрунтованим, вартість матеріального збитку дорівнює ринковій вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та складає 151 670,00 грн. При цьому, ринкова вартість пошкодженого автомобіля марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , після дорожньо-транспортної пригоди склала 91 517,94 грн. Отже, на користь позивача з страховика відшкодуванню підлягає сума в розмірі 58 152,06 грн (151670,00-91517,94-2000,00), що є різницею вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, за вирахуванням суми франшизи, яка й була узгоджена 17.03.2023 року [PERSON] та ПАТ «СК «Євроінс Україна», що встановлено судом вище. Таким чином, подані позивачем докази, у своїй сукупності, доводять, що ремонт пошкодженого автомобіля марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві власності, є економічно необґрунтованим, тому вважається фізично знищеним, внаслідок чого його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Відповідно до пп. 12.1 ст. 12 Закону № 1961-ІV страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Отже, страховик відповідно до закону не відшкодовує вартість франшизи, тому обов`язок її сплатити покладається на винну особу, тобто в цьому випадку на [PERSON] , в зв`язку із чим, суд задовольняє позов в частині стягнення з останнього на користь [PERSON] суми франшизи за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності в розмірі 2 000,00 грн. В зв`язку із частковим задоволенням позову, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, з ПАТ «СК «Євроінс Україна» на користь позивача підлягає стягненню 573,80 грн, а з [PERSON] 10,06 грн, в якості компенсації сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial