Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

07 липня 2020 року АТ «Альфа-банк» (який змінив назву на « Сенс Банк») звернулось до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 07 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 перейменований на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та [PERSON] , укладено Договір кредиту №2007/40-27/003 (надалі - «Договір кредиту»), відповідно до якого банкзобов?язався налати [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення. строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 51 525,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом Договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до лютого 2027 року. 07 лютого 2007 року в якості забезпечення кредитних зобов?язань [PERSON] , між нею та банком був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір (ресстр. №229), відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом трьохімнатну квартиру загальною площею 68,79 кв.м., що будується за адресою: [ADDRESS] . Позичальник взяті на себе зобов?язання за Кредитним договором не виконав, грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту та відсоткам не сплатив, чим грубо порушив умови Кредитного договору. На підставі чого, станом на 19.06.2020 у неї виникла заборгованість у сумі - 78 001,85 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2020 еквівалентно 2 087 586,80 гривень. Пунктами 2.4.3, 4.1 Іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником Основного зобов?язання. Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 1.9. Іпотечного договору після оформлення та реєстрації в установленому порядку прав власності на нерухоме майно, що зазначене в п 1.1. Іпотечного договору за Іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки. Сторони протягом двох робочих днів укладають договір про внесення змін до Іпотечного договору, в якій змінюють опис Предмета іпотеки. Зазначений договір про внесення змін є підставою для внесення змін до реєстрації заборони Предмета іпотеки. Обтяження об?єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Будинок за адресою: [ADDRESS] зданий в експлуатацію та йому присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] . Проте всупереч Договору іпотеки, [PERSON] , не звернулася до установи Банку (Іпотекодержателя) для укладання доповнень до Іпотечного договору у зв?язку із завершенням будівництва, та введення в експлуатацію та прийому новозбудованої квартири, інвестором якої [PERSON] була відповідно до Договору купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення №102/19 від 24.01.2007. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого Іпотекодержателю (АТ «Укрсоцбанк»/АТ «Альфа-банк») стало відомо, що [PERSON] відчужила на користь [PERSON] за договором відступлення прав вимоги за договором резервування приміщення майнові права на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , в свою чергу, 14.05.2018 зареєстрував за собою право власності на збудовану квартиру [ADDRESS] (нова поштова адреса предмета іпотеки) та 19.07.2018 відчужив вказану квартиру за договором-купівлі продажу №1085, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Н.В., на користь [PERSON] . Позивач зазначає, що відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя [PERSON] робила свідомо з метою ухилення від сплати кредитної заборгованості. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов?язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Встановивши, факт переходу до відповідача - [PERSON] права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності, слід дійти висновку про застосування до правовідносин статтю 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідача та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором. На підставі зазначеного АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду до нового власника предмета іпотеки з вимогою звернути стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно в рахунок виконання третьої особою забов`язань за кредитним договором. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року по справі було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 11 жовтня 2020 року на 12год 45 хв. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 20 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представнику позивача про забезпечення позову по справі. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 27 липня 2022 у прийнятті зустрічного позову відповідачки [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», третя особа [PERSON] про визнання іпотечного договору недійсним за первісним позовом АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , тетя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 27 липня 2022 року клопотання представника позивача АТ «Альфа-Банк» про витребування доказів по справі задоволено. Суд витребував з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса ОМНО Борисової Н.В. матеріали реєстраційної справи № 1553310651101 щодо обєкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 10.10.2022 року на 12 год. В судове засідання представник позивача - адвокат Байрамов О.В. не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити в задоволені позовних вимог (т.2,арк.сп.197); 01.06.2023 року представник позивача-адвокат Байрамов О.В. надав суду письмову заяву про те, що «Альфа Банк» змінили назву на акціонерне товариство «Сенс Банк», без зміни ідентифікаційних даних, без зміни огранізаційно - правової форми та форми власності, а також місця реєстрації ( т.2,арк.сп.194); В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, про причини не явки суд не повідомила. До суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який міститься в матеріалах справи. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову. В судове засідання третя особа [PERSON] та представник третьої особи адвокат Смирнов А.І. не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Представник третьої особи надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та за відсутністю третьої особи ( т.2,арк.сп.148,198); До суду третя особа [PERSON] надала письмові пояснення, які містяться в матеріалах справи, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені, просила суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Також, в матеріалах справи міститься заява представника третьої особи [PERSON] - адвоката Смирнова А.І., в якій просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого майнового або немайнового права та інтересу, зокрема способом захисту може бути визнання права власності. У разі порушення суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся до суду. Права чи інтерес мають бути захищені судом у неналежний спосіб, який є ефективним, тобто таким що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цим діяннями наслідками (п.57 постанови ВП ВС від 05.06.2018 року у справі №338/180/17). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Судом встановлено, що 28 квітня 2010 року АКБ «Укрсоцбанк» змінило назву на ПАТ «Укрсоцбанк», а 06 липня 2018 року - на АТ «Укрсоцбанк». 24 жовтня 2018 року рішенням Правління НБУ № 799-рш Національний банк України відкликав банківську ліцензію АТ «Укрсоцбанк» та виключив його з Державного реєстру банків. Прийняте рішення пов`язане із завершенням реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Бак» за спрощеною процедурою відповідно до вимог Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків». Правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2009 року стало АТ «Альфа-Банк». 07 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 перейменований на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та [PERSON] , укладено Договір кредиту №2007/40-27/003 (надалі - «Договір кредиту»), відповідно до якого банк зобов?язався надати [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення. строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 51 525,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом Договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до лютого 2027 року. 07 лютого 2007 року в якості забезпечення кредитних зобов?язань [PERSON] , між нею та банком був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір (ресстр. №229), відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом трьохімнатну квартиру загальною площею 68,79 кв.м., що будується за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.9. Іпотечного договору після оформлення та реєстрації в установленому порядку прав власності на нерухоме майно, що зазначене в п 1.1. Іпотечного договору за Іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки. Сторони протягом двох робочих днів укладають договір про внесення змін до Іпотечного договору, в якій змінюють опис Предмета іпотеки. Зазначений договір про внесення змін є підставою для внесення змін до реєстрації заборони Предмета іпотеки. Обтяження об?єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Будинок за адресою: [ADDRESS] зданий в експлуатацію та йому присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] . Проте всупереч Договору іпотеки, [PERSON] , не звернулася до установи Банку (Іпотекодержателя) для укладання доповнень до Іпотечного договору у зв?язку із завершенням будівництва, та введення в експлуатацію та прийому новозбудованої квартири, інвестором якої [PERSON] була відповідно до Договору купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення №102/19 від 24.01.2007. Натомість [PERSON] відчужила на користь [PERSON] за договором відступлення прав вимоги за договором резервування приміщення майнові права на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , в свою чергу, 14.05.2018 зареєстрував за собою право власності на збудовану квартиру [ADDRESS] (нова поштова адреса предмета іпотеки) та 19.07.2018 відчужив вказану квартиру за договором-купівлі продажу №1085, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Н.В., на користь [PERSON] . При вирішенні спору суд враховує, що правовідносини у сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з ЦК України, ГК України й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно із яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 575 Цивільного кодексу України іпотека є видом застави, яка в свою чергу є способом забезпечення виконання зобов`язання. Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25.12.2008 «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14.01.2009, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку». Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) передбачало, що предметом іпотеки може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Згідно із частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Згідно із статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування» є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав, це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно, інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції на дату укладення договору іпотеки) іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Так зокрема, п. 2 ст. 592 ЦК України, визначено, що заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягненняна предмет застави у випадках, встановлених законом або договором. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, з урахуванням зазначених вище норм права, суд приходить до висновку, що сторони підписавши іпотечний договір, який направлений на забезпечення виконання кредитного договору, визначились відносно всіх істотних умов, проте відповідач (іпотекодавець), в порушення положень договору іпотеки, відчужила на користь [PERSON] за договором відступлення прав вимоги за договором резервування приміщення майнові права на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , в свою чергу, 14.05.2018 зареєстрував за собою право власності на збудовану квартиру [ADDRESS] (нова поштова адреса предмета іпотеки) та 19.07.2018 відчужив вказану квартиру за договором-купівлі продажу №1085, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Н.В., на користь [PERSON] .. Даними діями [PERSON] порушила умови договору іпотеки від 07 лютого 2007 року, та права іпотекодержателя на задоволення вимог у випадку порушення основного зобов`язання. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов?язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Встановивши, факт переходу до відповідача - [PERSON] права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності, слід дійти висновку про застосування до правовідносин ст. 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідача та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором. На підставі зазначеного суд приходить до висновку про порушення прав АТ «Альфа-Банк». З приводу заяви третьої особи про застосування строку позовної давності, слід вказати наступне. Встановлено, що кредитний договір було укладено 07 лютого 2007 року на строк до 07 лютого 2027 року. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №457/462/16-ц, провадження №61-21807св19. Третя особа [PERSON] , а згодом і її адвокат Смирнов А.І. подали до суду заяву про застосування строку позовної давності. Встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 листопада 2014 року у справі №1608-14 задоволено вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №2007/40-27/003 від 07.02.2007. Таким чином, у 2014 році відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання - Договору кредиту №2007/40-27/003 від 07.02.2007, а відтак обов`язок достроково повернути кошти за кредитним договором настав саме у 2014 році. Вказаний договір не містить умов щодо збільшення строку позовної давності. Таким чином, банк перервав строк позовної давності у спорі з [PERSON] щодо погашення останньою кредитної заборгованості, а тому при зверненні у 2020 році до суду із позовом щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку із спливом встановленого законом строку позовної давності. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed