Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] - адвокат Недокус В.І., який здійснює представництво інтересів на підставі ордера про надання правничої (правової) допомоги №1057196 від 26 липня 2023 року, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 28 січня 2002 року у сумі 181068,28 гривень, яка складається із основної суми боргу 15900 гривень, 3% річних у сумі 9845,80 гривень та інфляційних витрат у сумі 155322,48 гривень. В обгрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що [PERSON] , згідно договору позики від 28 січня 2002 року, передав [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США, що на момент укладення договору становило 15900,00 гривень. Вказані грошові кошти боржник, у вказаний у договорі термін, не повернув. У зв`язку із наведеним, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Вказану позовну заяву 08 липня 2003 року судом було задоволено та видано виконавчий лист. Відповідно до платіжного доручення №336 від 13 лютого 2023 року [PERSON] сплатила основну суму заборгованості. Разом із цим, оскільки відповідач тривалий час не сплачувала суми боргу, вважає, що остання повинна сплатити заборгованість в сумі 181068,28 гривень, що складається із суми інфляційного збільшення в розмірі 155322,48 гривень, сума штрафних санкцій у вигляді 3% річних в розмірі 9845,80 гривень, та основна сума боргу 15900,00 гривень. На підставі наведеного, позивач звернувся до суду з метою відновлення своїх прав. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2023 року відкрито провадження у справі в частині стягнення з [PERSON] в користь позивача заборгованості за договором позики від 28 січня 2002 року, що складається із 3% річних у сумі 9368,80 гривень та інфляційних витрат у сумі 155322,48 гривень. В частині стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] основної суми боргу 15900 гривень та 477 гривень 3% прострочених річних за договором позики від 28 січня 2002 року у відкритті провадження відмовлено. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча про дату та час його проведення були належним чином повідомлені. Представник позивача подав заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі та участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач, в судове засідання не прибула, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, відзив на позов не подала, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США для власних потреб терміном до 30 червня 2002 року, про що свідчить розписка від 28 січня 2002 року. Як вбачається із копії рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2008 року, із [PERSON] в користь [PERSON] стягнено 15900 гривень отриманої позики та 477 гривень прострочених річних. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 09 лютого 2023 року [PERSON] сплатила на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 15900,00 гривень. Виконавче провадження за виконавчим листом №2-689-2003, виданим 14 січня 2020 року, закінчено. Із квитанції №256819514 від 13 лютого 2023 року вбачається, що [PERSON] сплатила на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 15900,00 гривень. Відповідно до калькуляції інфляційних витрат від 14 лютого 2023 року, наданої представником позивача, за період з липня 2002 року по лютий 2023 року інфляційне збільшення суми заборгованості 15900,00 гривень становить 155322,48 гривень. Відповідно до частини першої статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу дії ч. 1 ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст.\~527\~ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 625\~ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст.\~625\~ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Частиною 1 ст.\~612\~ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припинив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625\~ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3% річних та нарахування інфляційних втрат на суму боргу є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом із\~цим,\~суд бере\~до уваги\~пункт 18\~прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України,\~згідно з\~яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Воєнний стан в Україні введено Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року та станом на момент ухвалення рішення у цій справі Законом № 3275-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» дію воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб. Отже, інфляційні витрати на суму боргу та 3 % річних не підлягають до стягнення у період з 24 лютого 2022 року та до моменту ухвалення судового рішення, а також в період з 01 липня 2002 року по 08 липня 2003 року, оскільки за вказаний період такі витрати були стягнуті згідно з рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2003 року. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, відповідачем жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та нарахування інфляційних втрат на суму боргу за невиконання грошового зобов`язання за договором необхідно задоволити часткового та стягнути заборговіаність за період з 09 липня 2003 року по 23 лютого 2022 року. Таким чином, зробивши розрахунок, за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, суд встановив, що з відповідача слід стягнути 113569,00 гривень інфляційних втрат та 8886,58 гривень штрафних санкцій (3% річних від суми заборгованості), що є загальною сумою заборгованості - 122455,58 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1224,56 гривень.

Outcome: approved