Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 17.04.2023 о 10:50 год. на веб-сайті «ЦЕНЗОР.НЕТ» (https://censor.net/) було опубліковано інформаційну статтю авторства [PERSON] за назвою «[INFO]», що розміщена за посиланням: [INFO] . У вказаній статті розміщено, серед іншого, інформацію наступного змісту: « Гучні скандали через нечесну гру частини учасників супроводжують закупівлі медичної техніки майже з моменту здобуття незалежності. Не припинились вони навіть під час війни, коли кожна копійка, витрачена не за призначенням, - це злочин проти України. 50% чистого "навару" Один з яскравих прикладів - державна закупівля комп`ютерного томографа виробництва німецької компанії Сіменс для Національного Інституту раку. Вона відбулась у 2022 році, а сума становила рекордні 45 млн. Переможцем стала молода, і як заведено, маловідома компанія "АРТЕК МЕДІКАЛ ГРУП". Під дахом [PERSON] Чому ж так щастить Артеку ? Не тільки тому, що має "щасливу" назву на честь представника компанії Сіменс Медицина Україна. Підприємство тісно пов`язане з братами [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] , а ті, своєю чергою, із колишнім заступником голови Офісу Президента України [PERSON]. Наприкінці 2020 року [PERSON] завдяки підтримці "згори" взяв під контроль ринок медичних закупівель у країні. Підприємець став більш відомий у 2021 році, коли Національна поліція провела обшуки в його компанії "Автоспецпром". Підприємство тоді виграло тендери на поставку автомобілів швидкої на більш ніж 1,3 млрд грн. Але виконувати замовлення компанія не поспішала, терміни поставок були зірвані, деякі контракти розірвані. Гроші ділки повернули, точніше, "провернули" у банках, а держава так і не отримала ані швидкі, ані пеню за протримані на рахунках гроші. Сьогодні [PERSON] ([PERSON] декілька років тому не стало) проводить "диверсійну" роботу на медичному ринку, завдаючи максимальної шкоди сфері медичних закупівель, а отже, здоров`ю і життю українців. В тому числі й тих, хто зараз на війні захищає країну від ординської навали. Імперії руйнуються "Імперія [PERSON]" обплела, як спрут, тендерні торги в країні, об`єднавши велику світову компанію із дрібним криміналом, і таким чином, виростивши монстра. Лише по торгівлі обладнанням Сіменс вона захопила майже відсотків 90 ринку. А взагалі по продажу важкої медичної техніки їхню долю можна приблизно оцінити як 70% . Хоча, звичайно, це не весь ринок медичних закупівель. [PERSON] , Цензор. НЕТ». У наведеній статті, на думку позивача, міститься неодноразове та пряме згадування його імені. Позивач вважає, що, вказана інформація є недостовірною та носить негативний характер щодо нього, а також не є припущенням, адже викладена у вигляді фактичних тверджень. Також, виходячи зі змісту вказаної інформації, вона формує негативний образ у необмеженого кола осіб (читачів інформаційної статті, що оприлюднена у публічному доступі) щодо [PERSON] , створює негативне враження в очах громадськості як про нього особисто, так і про його професійну діяльність, паплюжать його ділову репутацію як підприємця, а отже має бути спростована. У зв`язку із зазначеним, Позивач змушений звернутись до суду з даним позовом метою захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 01.05.2023 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. До суду 25.05.2023 від відповідача надійшов відзив, відповідно до якого відповідач позовних вимог не визнала з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. До суду 14.06.2023 від позивача надійшла відповідь позивача, відповідно до якої він заперечив щодо викладених відповідачем доводів у відзиві та наполягав на задоволенні позовних вимог. До суду 03.07.2023 від відповідача надійшли письмові заперечення на спростування доводів позивача викладених ним у відповіді на відзив. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11.07.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі з підстав, наведених у ньому та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що висловлена інформація у спірній статті є оціночними судженнями. Суд, заслухавши обґрунтування представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 17.04.2023 о 10:50 год. на веб-сайті «ЦЕНЗОР.НЕТ» (https://censor.net/) було опубліковано інформаційну статтю авторства [PERSON] за назвою «[INFO]», що розміщена за посиланням: [INFO] . У вказаній статті розміщено, серед іншого, інформацію наступного змісту: « Гучні скандали через нечесну гру частини учасників супроводжують закупівлі медичної техніки майже з моменту здобуття незалежності. Не припинились вони навіть під час війни, коли кожна копійка, витрачена не за призначенням, - це злочин проти України. 50% чистого "навару" Один з яскравих прикладів - державна закупівля комп`ютерного томографа виробництва німецької компанії Сіменс для Національного Інституту раку. Вона відбулась у 2022 році, а сума становила рекордні 45 млн. Переможцем стала молода, і як заведено, маловідома компанія "АРТЕК МЕДІКАЛ ГРУП". Під дахом [PERSON] Чому ж так щастить Артеку ? Не тільки тому, що має "щасливу" назву на честь представника компанії Сіменс Медицина Україна. Підприємство тісно пов`язане з братами [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] , а ті, своєю чергою, із колишнім заступником голови Офісу Президента України [PERSON]. Наприкінці 2020 року [PERSON] завдяки підтримці "згори" взяв під контроль ринок медичних закупівель у країні. Підприємець став більш відомий у 2021 році, коли Національна поліція провела обшуки в його компанії "Автоспецпром". Підприємство тоді виграло тендери на поставку автомобілів швидкої на більш ніж 1,3 млрд грн. Але виконувати замовлення компанія не поспішала, терміни поставок були зірвані, деякі контракти розірвані. Гроші ділки повернули, точніше, "провернули" у банках, а держава так і не отримала ані швидкі, ані пеню за протримані на рахунках гроші. Сьогодні [PERSON] ([PERSON] декілька років тому не стало) проводить "диверсійну" роботу на медичному ринку, завдаючи максимальної шкоди сфері медичних закупівель, а отже, здоров`ю і життю українців. В тому числі й тих, хто зараз на війні захищає країну від ординської навали. Імперії руйнуються "Імперія [PERSON]" обплела, як спрут, тендерні торги в країні, об`єднавши велику світову компанію із дрібним криміналом, і таким чином, виростивши монстра. Лише по торгівлі обладнанням Сіменс вона захопила майже відсотків 90 ринку. А взагалі по продажу важкої медичної техніки їхню долю можна приблизно оцінити як 70% . Хоча, звичайно, це не весь ринок медичних закупівель. [PERSON] , Цензор. НЕТ». Зазначена інформація поширена серед невизначеного кола осіб, оскільки сайт https://inforesist.org знаходиться у відкритому доступі. Згідно з ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності телевізійних або кінематографічних підприємств. За усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки '""інформації" чи "ідей"", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України від 06.10.2015). Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи "Лінгенс проти Австрії", "Де Гаєс і Гійзельс проти Бельгії", "Гудвін проти Сполученого Королівства", "Праґер і Обершлік проти Австрії") свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Міжнародні стандарти у сфері захисту «журналістських джерел» закріплені у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи № R (2000) 7 «Про право журналістів не розкривати свої джерела інформації». Зокрема, у справах проти журналіста про нібито порушення честі або репутації особи - органи влади повинні розглянути всі докази, які є доступними для них за законодавством, але не можуть вимагати розкриття інформації, що ідентифікує журналістське джерело. Зокрема, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства», де в п.39 ЄСПЛ вперше встановив, що стаття 10 Європейської конвенції захищає права журналістів на таємницю джерел. Так, суд дійшов висновку, що "Захист журналістських джерел інформації є однією з основоположних умов свободи преси в тому вигляді, в якому вона знайшла своє відображення в законах і кодексах професійної поведінки, які діють у багатьох державах і в ряді міжнародних актів. Відсутність такого захисту могла би спонукати журналістські «джерела» відмовитися від допомоги пресі в інформуванні громадськості з питань, що становлять для неї інтерес. Відповідно, пресі важче було би відігравати необхідну для суспільства роль "сторожового пса", а її спроможність надавати точну і надійну інформацію могла би послабшати. Зважаючи на важливість захисту журналістських «джерел» для свободи преси в демократичному суспільстві та на можливий негативний вплив, що його може справити на здійснення цієї свободи декрет про розголошення таємниці, можна вважати, що такий захід був би сумісний зі статтею 10 Конвенції лише у тому разі, якби він виправдовувався нагальною суспільною потребою». Рекомендація "Про право журналістів не розкривати свої джерела інформації" містить принцип № 1 право журналістів на нерозкриття. Тобто, національне законодавство та практична діяльність держав-членів мають забезпечити чіткий і прозорий захист журналістів не розкривати інформацію, що ідентифікує джерело, згідно зі статтею 10 Конвенції та принципами, що в ній проголошуються, які слід розглядати, як мінімальні стандарти поваги цього права. Законодавством України також встановлено, що журналіст має право не розкривати джерело інформації або інформацію, яка дозволяє встановити джерела інформації, крім випадків, коли його зобов`язано до цього рішенням суду на основі Закону (ч. 3 ст. 25 Закону України «Про інформацію»). Оскільки, відповідач є журналістом, що підтверджується посвідченням №028 від 03.04.2023 (дійсне до 03.04.2026), вона користується правом журналіста на таємницю джерел інформації. Разом з тим, у мережі Інтернет досить багато поширено інформації щодо позивача, на доказ чого відповідачем у відзиві на позов до прикладу наведено декілька прикладів назв таких публікацій, а саме: 1. публікація під назвою « [INFO] », яка розміщена 11.07.2022 за посиланням: [INFO] ; 2. публікація під назвою «[INFO]», яка розміщена 24.10.2022 за посиланням: [INFO]; 3. публікація під назвою « [INFO]», яка розміщена 24.10.2022 за посиланням: [INFO]; 4. публікація під назвою «[INFO]», яка розміщена 01.11.2022 за посиланням: [INFO] ; 5. публікація під назвою «[INFO]» на 143 мільйони за підвищеною ціною», яка розміщена 23.11.2022 за посиланням: [INFO]; 6. публікація під назвою «[INFO] », яка розміщена 10.06.2022 за посиланням: [INFO]; 7. публікація під назвою «[INFO]», яка розміщена 23.12.2022 за посиланням: [INFO]; 8. публікація під назвою «[INFO]», за які ще рік тому отримав 1,3 мільярда авансу від держави», яка розміщена 28.12.2022 за посиланням: [INFO]; 9. публікація під назвою «[INFO]», яка розміщена 23.12.2022 за посиланням: [INFO]; 10. публікація під назвою « [INFO] », яка розміщена 06.07.2021 за посиланням: [INFO] . На думку суду, позивач підмінює процесуальний обов`язок доведення позовних вимог матеріальними нормами ст.277 ЦК України про спростування недостовірної інформації, при цьому, позивач, не враховуючи чинної редакції ст. 277 ЦК України, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Разом з тим, ч. 3 ст. 277 ЦК України(презумпція добропорядності) виключена напідставі Закону України від 27.03.2014 №1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19.04.2014 й не має зворотної дії в часі на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширеннянедостовірної інформації: 2) недостовірності цієї інформації. Крім того, Постанова Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/7795/17 (провадження №61-969св18) містить висновки суду щодо доказування позивачем вимог позовної заяви. Зокрема, тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірності інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Також, позивач ігнорує положення ч. 7 ст.277 ЦК України, згідно якої спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відтак, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. З огляду на це, порядок спростування недостовірної інформації, визначений у ст.277 ЦК України не звільняє і не може звільняти позивача від виконання його процесуальних обов`язків. У рішенні ЄСПЛ у справі "DE HAAS AND GIJSELS у. BELGIUM" ст. 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму, в якій це робиться. У той же час свобода журналістів включає право на можливу долюперебільшення і навіть провокації. Так, у рішенні ЄСПЛ від 29.03.2005 у справі "Українська прес-група проти України" зазначено, що на пресу не лише покладено обов`язок поширювати таку інформацію та ідеї: суспільство також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса була б неспроможна відігравати свою важливу роль "вартового суспільства...", журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть провокаційних, у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яка охороняється статтею 10 Конвенції. Крім того, як передбачено у ч. 1 ст. 30 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" журналіст має право шукати, одержувати і поширювати інформацію. За положеннями ст. 29 Закону України "Про інформацію" суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних юридичних осіб тощо. У Постанові Касаційного цивільного суду від 15.06.2023 у справі № 127/9786/20 зазначено, що під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, - з одного боку (приватний інтерес), а з іншого - недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації. У постанові Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 607/2775/17 (провадження N 61-1766св19) вказано, що з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У рішенні від 07.02.2012 "Аксель Спрінгер проти Німеччини" ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Як вбачається з матеріалів справи, позивач має відношення до публічних закупівель медичного обладнання, що також ним не заперечується. Укладаючи контракти про закупівлю медичного обладнання за результатами проведення процедури закупівлі, позивач користується/користувався державними коштами. З огляду на це, очікуваним є суспільний інтерес до результатів публічних закупівель медичного обладнання, учасником яких є позивач опосередковано через належних йому юридичних осіб. Зокрема, на суспільний інтерес до інформації про діяльність позивача у сфері публічних закупівель медичного обладнання вказують публікації у мережі Інтернет, зазначені у відзиві відповідача на позовну заяву. Згідно висновків суду у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №758/14324/15-ц особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визначається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №569/5269/16-ц. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, інформація викладена у статті під назвою «[INFO]» є власними висновками відповідача як журналіста та є її оціночними судженнями, які ґрунтуються на її особистому трактуванні подій та отриманої нею інформації щодо позивача як публічної фігури, його діяльності, що становить суспільний інтерес. Наведені висловлювання у публікації відповідача на думку суду є оціночними судженнями, висловленими емоційно із використанням гіпербол, алегорій, метафори, мовностилістичних прийомів, які містять критику, оцінку позивача і його публічної діяльності. Відповідачем не зазначено жодного конкретного факту у відношенні позивача щодо скоєння протиправних дій, вказана стаття відповідача не містить жодної вказівки на процесуальний статус особи позивача, який може бути в учасника кримінального провадження. Також, суд не може прийняти, як належний доказ позовних вимог, наданий позивачем висновок експерта №1-04/05 від 04.05.2023, з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до ч. 6 ст.102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством Абзацом 13 пункту 4.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 (далі - Інструкція №53/5) передбачено, що у вступній частинівисновку експерта зазначаються дані про експерта (експертів): прізвище, ім`я та по батькові посада, клас судового експерта, науковий ступінь та вчене звання, освіта, освітньо-кваліфікаційний рівень, експертна спеціальність, стаж експертної роботи, дата та номер видачі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, ким видано та строк дії. Крім того, згідно абз. 19 п. 4.12 Інструкції у вступній частині висновку експерта зазначаються нормативні акти, методики, рекомендована науково-технічна та довідкова література з Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 30.07.2010 № 1722/5, інші інформаційні джерела, які використовувались експертом при вирішенні поставлених питань, за правилами бібліографічного опису, із зазначенням реєстраційних кодів методик проведення судових експертиз з Реєстру методик проведення судових експертиз, який ведеться відповідно до Порядку ведення Реєстру методик проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.10.2008 № 1666/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.10.2008 за № 924/15615. Однак, у вступній частині Висновку №1-04/05 від 04.05.2023 відсутні відомості продату та номер видачі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, кимвидано свідоцтво та строк дії свідоцтва; про підстави проведення експертизи, прозастосовані експертом методики проведення судових експертиз відповідно до РеєструМетодик проведення судових експертиз Міністерства юстиції України. Згідно змісту ч. З ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установамиздійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (ч.2 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу»). Відповідно до ч. 2 ст.10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експертаз певної спеціальності. Згідно з п. 1.2.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (далі - Науково-методичні рекомендації) лінгвістична експертиза мовлення належить до криміналістичної експертизи. Згідно з п. 2.1 Науково-методичних рекомендацій лінгвістична експертиза мовлення поділяється на авторознавчу експертизу писемного мовлення та семантико-текстуальну експертизу писемного та усного мовлення. Натомість, Висновок №1-04/05 за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи за заявою [PERSON] від 04.05.2023 надано ТОВ "Український центр судових експертиз", яке не є державною спеціалізованою установою та особою, яка не є судовим експертом. З викладеного вбачається, що вирішення ТОВ "Український центр судових експертиз" питань, які входять до підвиду криміналістичної експертизи лежить поза межами компетенції його експертів, а тому такі висновки викликають сумнів та не можуть бути доказом у цій справі. Крім того, наданий Висновок №1-04/05 від 04.05.2023 суперечить вимогам ст. 102 ЦПК України, де відсутній докладний опис проведених експертом досліджень та обґрунтування відповідей на питання, поставлені експертові. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Також, експертом не взято до уваги наведені мовно-стилістичні засоби/конструкції використані у статті відповідачем. За змістом ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що інформація викладена у статті під назвою «[INFO]» є власними висновками відповідача як журналіста та є її оціночними судженнями, які ґрунтуються на її особистому трактуванні отриманої нею інформації. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed