Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою. В подальшому уточнив та збільшив позовні вимоги. В позові зазначив, що на підставі договору купівлі - продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. (реєстровий номер 756), він та Відповідачка набули право власності у рівних частках (по частині) на квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира відповідно до технічної характеристики жилих і підсобних приміщень та плану мала загальну площу 68,36 кв. м., жилу площу 40,7 кв. м., та складається з: 1 - коридор, загальною площею 6,0 кв. м; 2 - ванної, площею 2,6 кв.м; 3 - туалету, площею 1,2 кв.м; 4 - кухні, площею 8,0 кв.м; 5 - кімната, площею 15,5 кв.м; 6 - кімната, площею 10,6 кв.м; 7 - коридор, площею 3,5 кв.м; 8 - комора, площею 3,0 кв.м; 9 - кімната, площею 14,6 кв.м; лоджії 2,24 кв.м та балкону 1,02кв.м. Вказує, що в теперішній час Відповідачка усіляко перешкоджає йому у правомірному користуванні належній Позивачеві частці квартири, забороняє доступ до неї. Ухвалою суду від 12.04.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Відповідачка надала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що є співвласником квартири квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. (реєстровий номер 756). Зазначила, що в квартирі постійно мешкає вона та старша донька - [PERSON] . Позивач зареєстрований на іншою адресою і в квартирі не проживає. Позов про встановлення порядку користування квартирою вона не визнає. Вказує, що ставиться критично до позовних вимог, оскільки у Позивача є інші місця для проживання, він зареєстрований за іншою адресою. Вважає, що Позивач формально ставиться до предмету поданого позову. В той же час зазначає, що спору між сторонами щодо користування спірною квартирою. Зазначає, що саме на Відповідачку оформлені особові рахунки по сплаті комунальних послуг. 04.06.2021 [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог згідно яких, уточнив саме площу квартири. 26.06.2021 [PERSON] подала відзиви на заяву про уточнення позовних вимог. 27.08.2021 [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 30.08.2021 здійснено перехід з розгляду справи в поряду спрощеного позовного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.10.20231. Ухвалою суду від 01.08.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового засідання. Представник позивача в судовому засіданні підтримала викладене в позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала на задоволені позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази по справі, прийшов до таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі на підставі договору купівлі - продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. (реєстровий номер 756), набули право власності у рівних частках (по частині) на квартиру [ADDRESS] . Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Між співвласниками спірного нерухомого майна не досягнуто згоди щодо порядку користування спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч. 3). При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Наведене свідчить про те, що потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим (правова позиція ВС, викладена у постанові від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц). Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначено, що у випадку неможливості виділити сторонам у натурі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири. Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. 4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спірна квартира відповідно до технічної характеристики жилих і підсобних приміщень та плану мала загальну площу 68,36 кв. м., жилу площу 40,7 кв. м., та складається з:1 - коридор, загальною площею 6,0 кв. м; 2 - ванної, площею 2,6 кв.м; 3 - туалету, площею 1,2 кв.м; 4 - кухні, площею 8,0 кв.м; 5 - кімната, площею 15,5 кв.м; 6 - кімната, площею 10,6 кв.м; 7 - коридор, площею 3,5 кв.м; 8 - комора, площею 3,0 кв.м; 9 - кімната, площею 14,6 кв.м; лоджії 2,24 кв.м та балкону 1,02кв.м. Спірна квартира не може бути поділена між співвласниками у натурі, однак для усунення спорів та конфліктів між співвласниками необхідно встановити порядок користування спільною частковою власністю. Враховуючи, наявність спірних відносин між сторонами щодо користування квартирою, а також те, що кімнати є ізольованими, вважаю за можливе виділити [PERSON] у користування ізольовану кімнату № 9, площею 14,6 кв. м., разом з лоджією, а [PERSON] - ізольовану кімнату № 6, площею 10,6 кв. м. з балконом, залишивши у спільному користуванні: кімнату № 5 площею 15,5 кв. м., коридор № 1 площею 6,0 кв. м, ванну № 2 площею 2,6 кв. м, туалет № 3 площею 1,2 кв. м., кухню № 4 площею 8,1 кв. м., коридор № 7 площею 3,5 кв.м. та комору № 8 площею 1,1 кв. м. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, вважаю за доцільне виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінить розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Суд вважає такою, що підлягає задоволенню, вимогу про стягнення з Відповідача судових витрат. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно розрахунку судових витрат, витрати позивача складаються зі сплати судового збору в сумі 1816 грн.

Outcome: approved