Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власност на частину квартири. Вимоги мотивовано тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » було згодом змінено на підставі Свідоцтва про шлюб. 17.03.1994 року за Договором купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржою «Українська біржа Десятинна» за реєстровим номером 1/1196-1232, що не був нотаріально посвідчений, позивачем [PERSON] (на той момент прізвище - [PERSON] ) була придбана кв. [ADDRESS] . Право власності на придбану квартиру було зареєстровано на підставі зазначеного правочину Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Інформаційною довідкою серії КВ-2019 № 38727 від 04.10.2019. Оскільки вказана квартира була придбана під час перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, то згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.08.2009 у цивільній справі №2-1297/09 в порядку поділу майна подружжя за відповідачем було визнано право власності на частину квартири, а щодо визнання за позивачем права власності на іншу частину цієї квартири судом питання не вирішувалось. З серпня 2019 року позивач виявила відсутність оригіналу договору купівлі-продажу квартири, і з метою їх можливого пошуку звернулась із відповідною заявою до Деснянського управління Національної поліції у м. Києві. Як було з`ясовано позивачем, Товарна біржа «Українська біржа Десятинна» була ліквідована у жовтні 2003 року, а документи біржі передані на зберігання до Державного архіву м. Києва, яким позивачу було видано архівну копію вищезазначеного договору купівлі-продажу. З метою внесення відомостей про своє право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач неодноразово зверталась до відповідного державного реєстратора із заявами про реєстрацію, але їй було відмовлено в проведенні реєстраційних дій через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу - Договору купівлі-продажу від 17.03.1994, зареєстрованого Товарною біржою «Українська біржа Десятинна» за реєстровим номером 1/1196-1232. З огляду на наведене, позивач просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на частину квартири. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою суду від 07.09.2023, яка внесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, при цьому представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримує вимоги позову в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явивився, про розгляд справи повідомлялений належним чином у встановленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає позовну заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що з 23.01.1993 по 16.09.2008 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Прізвище позивача « [PERSON] » на « [PERSON] » було згодом змінено на підставі Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.08.2015. 17.03.1994 за Договором купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржою «Українська біржа Десятинна» за реєстровим номером 1/1196-1232, що не був нотаріально посвідчений, позивачем [PERSON] (на той момент прізвище - [PERSON] ) була придбана кв. [ADDRESS] , що підтверджується копією архівної копії Договору купівлі-продажу квартири. Право власності на придбану квартиру було зареєстровано на підставі зазначеного правочину Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Інформаційною довідкою серії КВ-2019 №38727 від 04.10.2019. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.08.2009 у цивільній справі № 2-1297/09 в порядку поділу майна подружжя за відповідачем було визнано право власності на частину квартири, а щодо визнання за позивачем права власності на іншу частину цієї квартири судом питання не вирішувалось. З метою внесення відомостей про своє право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач неодноразово зверталась до відповідного державного реєстратора із заявами про реєстрацію, але їй було відмовлено в проведенні реєстраційних дій через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу - Договору купівлі-продажу від 17.03.1994, зареєстрованого Товарною біржою «Українська біржа Десятинна» за реєстровим номером 1/1196-1232, що підтверджується копіями рішень державного реєстратора. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Відповідно до положень до ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.53 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» архівна копія договору купівлі-продажу не є підставою для державної реєстрації вказаної квартири. Крім того, згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Згідно з ч.ч.2,4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи дату укладення правочину - 17 березня 1994 року, для належного правового обґрунтування даного позову необхідно застосувати норми ЦК УРСР, в редакції 1963 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири і на час реєстрації права власності на таку, без нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі ст. 153 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. З огляду на положення ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції від 26.01.1993 р., що діяла на момент укладання правочину, якими передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, договір нотаріально не посвідчувався. Внаслідок втрати позивачем оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру на даний час в останньої відсутні будь-які документи, які б підтверджували наявність права власності та надавали можливість реалізовувати свої права, зокрема, наведене призвело до того, що при спробі внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі отриманої позивачами архівної копії договору та звернення з цього приводу до відповідачем їй було відмовлено на тій підставі, що архівна копія не є підставою для державної реєстрації права, що відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному засвідченню і державній реєстрації. Зареєструвати своє право власності іншим чином позивач не може. Відповідно до пункту 9 Додатку № 1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна віднесено договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею. Відповідно до п.2 ч.1,2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пунктом 1 ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що права на нерухоме майно, які виникли до 01.01.2013 р., визнаються дійсними у разі, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Правом власності є право особи на річ (майно) яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). За приписами ст. 317 ЦК України зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права. Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку ст. 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18. Разом з тим, в порядку поділу майна подружжя, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12.08.2009 за відповідачем було визнано право власності на частину квартири, а щодо визнання за позивачем права власності на іншу частину цієї квартири судом питання вирішено не було. В обґрунтування такого поділу суд, зокрема керувався правилами ч. 1 ст. 70 СК України, де закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, приймаючи до уваги те, що оригінал договору купівлі-продажу квартири, зареєстрований 17.03.1994 Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна», реєстровий № 1/1196-1232, що не був нотаріально посвідчений, втрачено та, враховуючи відмову державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у державній реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] у зв`язку із неподанням оригіналу договору купівлі-продажу квартири, суд дійшов висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту її права є визнання за нею у судовому порядку права власності на квартиру. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved