Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Компанії «Інформатор Дніпро», керівника медіацентру компанії «Інформатор Дніпро» Золотарьової Анастасії про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди, в якій просить: визнати, що поширені відповідачем [PERSON] відомості, викладені у листопаді 2019 року у мережі інтернет, а саме на сайті «Інформатор Дніпро» Анастасії Золотарьової, а саме твердження відповідача [PERSON] про те, що позивач «кришував повій», веб сайти, масажні салони, які надають секс послуги, отримував гроші за їх незаконну діяльність, купив собі звання, користувався послугами повій, які спеціально проходили регулярний медичний огляд, щоб позивач міг вступати з ними в статеві відносини без контрацептивів, не відповідають дійсності, є недостовірними та принижують його честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, а саме, що позивач «кришував повій», веб сайти, масажні салони, які надають секс послуги, отримував гроші за їх незаконну діяльність, купив собі звання, користувався послугами повій, які спеціально проходили регулярний медичний огляд, щоб позивач міг вступати з ними в статеві відносини без контрацептивів, найближчим часом на протязі тижня після ухвалення рішення шляхом звернення у мережі інтернету, а саме на сайті «Інформатор Дніпро» Анастасії Золотарьової; стягнути з [PERSON] , компанії «Інформатор Дніпро», керівника медіацентру компанії «Інформатор Дніпро» [PERSON] солідарно на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 600000 грн та судові витрати. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач зазначив, що в листопаді 2019 року в мережі інтернет, а саме на сайті «Інформатор Дніпро» [PERSON] у присутності інших журналістів вийшло інтерв`ю співробітника підрозділу, а саме старшого оперуповноваженого УБЗПТЛ ГУНП капітана поліції [PERSON] , в якому останній поширював відносно позивача неправдиву інформацію, яка порочить честь та гідність позивача. А саме відповідач називав прізвище позивача та стверджував про те, що позивач нібито «кришував» повій, веб сайти, масажні салони, які надають секс послуги, отримував гроші за їх незаконну діяльність, купив собі звання. Тобто необґрунтовано, безпідставно, порушуючи принцип презумпції невинуватості звинувачує позивача в скоєнні злочинів. Також, відповідач стверджував та поширював неправдиву інформацію щодо того, що позивач користувався послугами повій, які спеціально проходили регулярний медичний огляд, щоб позивач міг вступити з ними в статеві стосунки без контрацептивів. На думку позивача, виступ відповідача [PERSON] був не його оціночним судженням, а саме надавався як відомий факт. Неправдивість інформації підтверджується висновками службової перевірки, а також відсутністю будь-яких кримінальних проваджень, вироків суду тощо. Розповсюдження недостовірної та неправдивої інформації відповідачем відносно позивача пошкодило його ділову репутацію, так як позивач тривалий час працював у поліції, не мав зауважень, а після передачі, яку було викладено в мережі інтернет, люди стали відноситись до нього з недовірою. Позивач вказує, що ця брехня зруйнувала його шлюб, погіршила відносини з друзями та спричинила йому глибокі моральні страждання, які виразились в сильній душевній травмі, його здоров`ю. Ця подія, для позивача, стала сильним стресом, тому тривалий час він змушений приймати заспокійливі препарати. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2022 року у відкритті провадження за позовною заявою [PERSON] до Компанії «Інформатор Дніпро» про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди відмовлено. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , керівника медіацентру компанії «Інформатор Дніпро» Золотарьової Анастасії про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 03 квітня 2023 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву відповідач [PERSON] вказав, що позов є надуманим та необґрунтованим, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, суду не надано. Жодним чином не підтверджено причинного зв`язку з нанесенням позивачу моральної шкоди і визначеної суми в 600000 грн, не надано жодного доказу моральних страждань, погіршення стану здоров`я, розірвання дружніх стосунків із співробітниками, розірвання стосунків із дружиною. Вказує, що до цього часу позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з дружиною, спілкується та живе із сім`єю. Крім того, відповідач [PERSON] вказує, що він відповідно до норм ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» є викривачем корупції, а тому його виступ на прес-конференції не може бути визначеним, як оціночне судження, як збирання, використання та розповсюдження відомостей про особисте життя позивача. Вважає, що його виступ на прес-конференції 13 листопада 2019 року є виконанням його обов`язку з викриття корупції і ніяк не його оціночним судженням. Разом з цим, відповідач [PERSON] звертає увагу, що у позові відсутнє посилання на джерело поширення інформації. На час подання позову відомості про джерело розміщення недостовірної, на думку позивача, інформації в позові відсутні, також не надано ні відповідних посилань в мережі Інтернет, ні зафіксованих скриншотів сторінок та інше. Також відповідач [PERSON] просив застосувати до позовної заяви наслідки порушення строків позовної давності. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. 07 листопада 2015 року позивача прийнято на службу до Національної поліції України (а.с.11). В листопаді 2019 року у засобах масової інформації на сайті «Інформатор Дніпро» вийшло інтерв`ю старшого оперуповноваженого УБЗПТЛ ГУНМ в Дніпропетровській області [PERSON] , відповідно до якого останнім поширено інформацію про те, що позивач «кришував повій», веб сайти, масажні салони, які надають секс послуги, отримував гроші за їх незаконну діяльність, купив собі звання тощо (а.с.32,85-88). У протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 01 листопада 2019 року [PERSON] просив вжити заходи щодо начальника УБЗТЛ полковника поліції [PERSON] , заступника начальника УБЗТЛ підполковника поліції [PERSON] та заступника начальника відділу капітана поліції [PERSON] , які отримують неправомірну вигоду зі злочинного бізнесу у сфері сутенерства, проституції та онлайн порностудій. У зв`язку з тим, що він перешкоджає зазначеним особам вести злочинну діяльність, йому створюються умови для звільнення чи переведення в інший підрозділ. Також [PERSON] пояснив, що з 2012 року по теперішній час на території Дніпропетровської області діє організована злочинна група, яка займається корупцією та «кришуванням» усього злочинного бізнесу у сфері сутенерства, проституції та онлайн порнографічних студій, організаторами якої є зазначені ним посадові особи керівництво УБЗПТЛ ГУНП в Дніпропетровській області, які мають сукупний дохід від щомісячного «кришування», тобто отримання щомісячної неправомірної вигоди за не притягнення сутенерів, проституток, організаторів веб-студій до кримінальної відповідальності з використанням службового становища, за підрахунками заявника, у розмірі від 40000 USD (1000000 гривень), з описом відповідної злочинної схеми та зв`язків перелічених ним осіб (а.с.75-84). Відповідно до листа № б/н від 25 вересня 2020 року Національного агентства з питань запобігання корупції відповідач [PERSON] є викривачем, що підтверджується листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтава, від 13 листопада 2019 року № 13717/02-1 про внесення за заявою відповідача [PERSON] відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №6201900000000117 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с.62,63,66-67). Постановою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, від 24 червня 2020 року про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №6201900000000117 від 13.11.2019, закрито у зв`язку зі встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України (а.с.21-24). Не погоджуючись з даною постановою, відповідач 27 січня 2021 року подав до Октябрського районного суду м. Полтави скаргу, в порядку ст. 303 КПК України, в якій просив скасувати постанову про закриття кримінального провадження від 24 червня 2020 року слідчого другого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Смука І.І., відомості за матеріалами якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62019170000001117 від 13.11.2019 за фактом зловживання службовим становищем працівниками ГУНП в Дніпропетровській області, що полягає у «кришуванні» злочинного бізнесу у сфері сутенерства та проституції, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України та поновити досудове розслідування. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09 квітня 2021 року у справі №554/608/21 у задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Смука І.І. від 24 червня 2020 року про закриття кримінального провадження №62019170000001117 від 13 листопада 2019 року відмовлено (а.с.75-84). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги до відповідача керівника медіацентру компанії «Інформатор Дніпро» Золотарьової Анастасії суд виходить з наступного. У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адрес українського сегменту мережі Інтернет. Схожі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 742/3715/17 (провадження № 61-9702св19), від 01 грудня 2021 року у справі № 310/6999/19 (провадження № 61-14120св21). В даному випадку належним відповідачем у справі є безпосередньо автор висловлювань, зазначених у позові позову, яким є відповідач [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Враховуючи викладене, у задоволенні позову до відповідача керівника медіацентру компанії «Інформатор Дніпро» Золотарьової Анастасії слід відмовити. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги до відповідача [PERSON] судом враховується наступне. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Однак судом встановлено, що відповідач [PERSON] є викривачем (а.с.63,66-67). Відповідно до абзацу двадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» викривач фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання. Абзацом двадцять другим частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що зовнішні канали повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону шляхи повідомлення інформації викривачем через фізичних чи юридичних осіб, у тому числі через медіа, журналістів, громадські об`єднання, професійні спілки тощо. Абзацом двадцять третім цієї ж норми передбачено, що регулярні канали повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень - способи захищеного (у тому числі анонімного) повідомлення інформації викривачем органам прокуратури, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентству з питань запобігання корупції. Відповідач [PERSON] повідомив про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень скоєних позивачем двома шляхами (за допомогою зовнішнього каналу (інтерв`ю у засобах масової інформації на сайті «Інформатор Дніпро») та регулярного каналу (повідомлення інформації Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві)). Частиною першою статті 532 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що викривач самостійно визначає, які канали використовувати для повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, а саме: внутрішні, регулярні або зовнішні канали. Тобто, відповідач [PERSON] в силу норм Закону України «Про запобігання корупції» мав право повідомити оспорювану інформацію щодо позивача, у тому числі, й через медіа чи журналістів, що в даному випадку відбулося шляхом проведення інтерв`ю та його публікації на сайті «Інформатор Дніпро». Статтею 538 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що викривач не несе юридичної відповідальності за повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, поширення зазначеної у повідомленні інформації, незважаючи на можливе порушення таким повідомленням своїх службових, цивільних, трудових чи інших обов`язків або зобов`язань. Викривач звільняється від цивільно-правової відповідальності за майнову та/або моральну шкоду, завдану внаслідок здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, крім випадку здійснення завідомо неправдивого повідомлення. У разі неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації вона підлягає спростуванню у порядку, визначеному Цивільним кодексом України. Та обставина, що постановою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, від 24 червня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №6201900000000117 від 13.11.2019, закрито у зв`язку зі встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушенн,я передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, не спростовує право відповідача [PERSON] , як викривача, повідомити у листопаді 2019 року про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень позивачем шляхом проведення інтерв`ю на сайті «Інформатор Дніпро». Доказів того, що на момент повідомлення оспорюваної інформації щодо позивача відповідач [PERSON] був обізнаний, що повідомлена ним інформація є завідомо неправдивою, суду не надано. З огляду на викладене, у задоволенні позову до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди слід відмовити, оскільки він як викривач не несе юридичної відповідальності за повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, незважаючи на можливе порушення таким повідомленням своїх службових, цивільних, трудових чи інших обов`язків або зобов`язань, та звільняється від цивільно-правової відповідальності за моральну шкоду, завдану внаслідок здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень. Судом враховується, у провадженні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська перебувала цивільна справа №204/3992/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Національне агентство з питань запобігання корупції про захист гідності, честі та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, однак підстави для закриття провадження у даній справі відсутні, оскільки цивільну справу 204/3992/20 було розглянуто без ухвалення рішення по суті спору (а.с.85-88). Суд враховує заяву відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed