Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

24 лютого 2023 року позивач [PERSON] , в особі належно уповноваженого представника - адвоката Таргоній Вадима Миколайовича, звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного Товариства «Українська залізниця», у якій просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» най користь [PERSON] 300 000, 00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 22 січня 2020 року електропоїзд ЕР 2Т № 7246 приміського сполучення № 829 Львів-Ужгород, під керуванням машиніста [PERSON] , проїжджаючи перегін «Лавочне-Бескид», на 1631 км. ПКЗ, в с. Опорець, Стрийського району Львівської області, скоїв наїзд на громадянку [PERSON] , [INFO] , яка від отриманих травм померла. Постановою слідчого Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 28 лютого 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020140300000049, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2020 року, факт наїзду поїздом на загиблу [PERSON] - встановлено. Відповідно до Довідки про причину смерті [PERSON] причиною смерті є травмування при зіткненні з поїздом, тому між наїздом на загиблу електропоїздом ЕР 2Т № 7246 приміського сполучення № 829 Львів-Ужгород та смертю останньої наявний причинно-наслідковий зв`язок. Власником електропоїзду ЕР 2Т № 7246 приміського сполучення № 829 Львів-Ужгород, є Акціонерне товариство «Українська залізниця», а машиніст потяга [PERSON] працює машиністом у відповідача. Позивач зазначив, що втратив рідну матір, з якою мав спільний побут та проживання. Внаслідок смерті матері позивач назавжди позбавлений можливості отримувати від неї підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну. Позивач не зможе отримати від матері пораду, не зможе запросити на святкування радісних подій в житті. Передчасна смерть матері стала різкою психотравматичною подією для сина. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити. 06 квітня 2023 року(вх.№1848) відповідачем, в особі належно уповноваженого представника - юрисконсульта підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Підгородної Ірини Михайлівни подано відзив на позовну заяву, у якому Підгородна І.М. просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої доводи мотивує тим, зокрема, що, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 28.02.2020 року, внесеного до ЄРДР за № 1202014030000049 від 22.01.2020 року, в діях машиніста [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення. Також посилається на те, що жодних доказів в підтвердження фактів, що стали наслідком тяжких страждань, втрати підтримки та допомоги, у зв`язку із смертю матері, як стверджує позивач, до позовної заяви не додано. Зауважує, що груба необережність загиблої та порушення нею Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, сприяла виникненню або збільшенню шкоди, відтак, залежно від ступеня вини загиблої, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 06 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23 травня 2023 року. Ухвалою підготовчого судового засідання від 23 травня 2023 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 17 серпня 2023 року. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, 17 снерпня 2023 року на електрону адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримує, просить такі задоволити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Зазначила, що заявлена сума не відповідає принципам розумності та справедливості, бо вже було рішення на користь батька позивача та стягнуто 200 тисяч грн. Син має право на стягнення коштів, однак не в такому розмірі. Просить відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого. 22 січня 2023 року електропоїзд ЕР 2Т №7246 приміського сполучення №829 Львів-Ужгород, під керуванням машиніста [PERSON] , проїжджаючи перегін «Лавочне-Бескид», на 1631 км. ПКЗ, в селі Опорець, Стрийського району Львівської області, скоїв наїзд на громадянку [PERSON] , [INFO] , яка від отриманих травм померла. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] , його матір`ю є [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про смерть від 24 січня 2020 року, серія [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] у с. Опорець, Сколівського району Львівської області. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть від 23 січня 2020 року № 08/20, причина смерті [PERSON] : «пішохід травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним засобом пересування». Електропоїзд ЕР 2Т № 7246 приміського сполучення №829 Львів-Лавочне, у складі вагонів ЕР 2Т № 7246-02, ЕР 2Т № 7246-06, ЕР 2Т № 7246-08, ЕР 2Т № 7246-10, перебуває на балансі Моторвагонного депо Львів, що підтверджується доданою позивачем до матеріалів позовної заяви довідкою від 03 червня 2021 року №50, якою також підтверджується, що машиніст електропоїзда ЕР Т2 № 7246 приміського сполучення № 829 Львів-Ужгород Нагалюк Євгеній Григорович прийнятий на роботу у Моторвагонне депо Львів 03 квітня 2000 року помічником машиніста електропоїзда та працює по даний час (дата видачі довідки 03 червня 2021 року), з 01 серпня 2008 року переведений на посаду машиніста електропоїзда. Вказаною вище довідкою встановлено, що 22 січня 2020 року, на шляху приміського сполучення № 829 Львів-Ужгород, помічником машиніста їхав [PERSON] . За фактом настання цієї події 22 січня 2020 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1202014030000049 та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. Кримінальне провадження, внесене до ЄДРДР за № 1202014030000049 від 22 січня 2020 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2020 року, під час досудового розслідування встановлено, що громадянка [PERSON] в момент наїзду на неї електропоїзда, переходила залізничну колію. В результаті переїзду кінцівок [PERSON] , дві кінцівки ніг було ампутовано, потерпілу госпіталізовано в Сколівську ЦРЛ, де від отриманих травм остання померла. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 12 січня 2022 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] (батька позивача) 200 000 грн. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із завданням позивачу моральної шкоди внаслідок смерті його матері. До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з приписами ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно з ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою та другою ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відтак, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від наявності його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Окрім застосування до вказаних правовідносин вищезазначених норм права, суд зважає на роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (далі - Постанова Пленуму ВСУ). Відповідно до роз`яснень, даних у п.3, 9, 17-1 вказаної Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених доказів, що смерть [PERSON] сталася внаслідок її необережності, а саме порушення загиблим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.6., 2.15., 2.19., 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід; пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше, ніж 40 метрів; класти на рейки залізничної колії будь-які предмети; сидіти на краю посадкової платформи, перону; знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відсутність вини працівників залізниці та закриття кримінального провадження за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Разом з тим, судом враховано, що загибла [PERSON] переходила залізничну колію в темну пору доби, очевидно знаючи про небезпечність перебування на такій, не зреагувала на попереджувальні сигнали великої та малої гучності, чим хоч і допустила необережність, проте матеріалами справи не встановлено, за яких обставин потерпіла опинилась на залізничній колії, як не встановлено і факту свідомого бажання потерпілої настання наслідків у виді своєї смерті. Оскільки АТ «Українська залізниця» не наведено достатньо переконливих даних, які б свідчили, що [PERSON] передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП зі смертельним наслідком, наявності ознак умислу в діях [PERSON] не вбачається. Відтак, у даному випадку, суд вважає за доцільне врахувати норми ч.2 ст. 1193 ЦК України, згідно якої, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. При цьому, суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Враховуючи те, що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою матері, внаслідок чого він зазнав та продовжує зазнавати душевних страждань, розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення останнього за рахунок відповідача. Також, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди суд зважає на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача, виходячи зі справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь [PERSON] підлягає 200 000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, яка буде достатньою для компенсації немайнових втрат, які в інший, не грошовий спосіб, поновити неможливо, та реальною з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з п.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вказаних правових норм з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 000 грн.

Outcome: approved