Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача борг у розмірі 4\~161,00 доларів США, з яких: 4\~000,00 доларів США заборгованість за договором позики, 161,00 доларів США 3 % річних, а також судові витрати. На обґрунтування позову позивач зазначив, що 07 січня 2020 року сторони в справі уклали договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 4\~000,00 доларів США, а останній зобов`язувався повернути 1\~000,00 протягом чотирьох місяців з 07.01.2020 по 07.05.2020, а іншу частину залишку за домовленістю, на підтвердження чого надав письмову розписку. Оскільки свої зобов`язання відповідач не виконав, то 01 липня 2022 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення позики та попередження про відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Станом на час звернення до суду з цим позовом відповідач не повернув позику позивачу. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження; судове засідання призначено на 12 червня 2023 року 11-00 год. У подальшому судові засідання в справі неодноразово відкладалися за клопотаннями відповідача, востаннє на 11.10.2023, 10-00 год. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за наявними матеріалами, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач не подавав відзиву на позов, повідомлений про дату, час і місце судового засідання, неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, при цьому жодного разу не надав доказів на підтвердження причин неявки в судові засідання, що розцінюється судом як безпідставне затягування розгляду справи. З урахуванням вимог ст.\~128,\~223,\~280 ЦПК України\~суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Із боргової розписки, оригінал якої надано позивачем під час розгляду справи (а.\~с.\~34) убачається, що 07 січня 2020 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 4\~000,00 доларів США, зобов`язувався повернути 1\~000,00 доларів США протягом чотирьох місяців з 07.01.2020 по 07.05.2020, а іншу частину залишку за домовленістю. Зі змісту вказаного документа (боргової розписки) вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця. 01 липня 2022 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення позики та попередження про відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Позичальник\~ відповідач [PERSON] у добровільному порядку суму боргу не повернув, як станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи в суді. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригінала боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст. 1046 ЦК України. Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Статтею 192 ЦК України\~встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, а також ч.\~1\~ст.\~1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Указана позиція також узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Ураховуючи, що позивачем заявлена вимога щодо стягнення 3 % річних у сумі 161,00 доларів США, суд вважає необхідним задовольнити позовну вимогу саме в заявленому розмірі. Статтею 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За положеннями\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 3\~ст. 13 ЦПК України). Як зазначено у ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 5 7\~ст. 81 ЦПК України). Таким чином, оскільки позивач надав відповідачу грошові кошти у позику, про що свідчить відповідна боргова розписка, однак відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання перед позивачем та не повернув грошові кошти, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 4\~161,00 доларів США, з яких: 4\~000,00 доларів США заборгованість за договором позики, 161,00 доларів США 3 % річних, у межах заявлених позовних вимог згідно зі ст. 13 ЦПК України. На підставі наявних у справі доказів та встановлених судом обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved