Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування частини будинку та виселення, третя особа: [PERSON] . Позов мотивував тим, що 31 жовтня 2009 року між ним та [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н.А. від 31 жовтня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2909. Предметом даного договору є 31/50 частку будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «61», тамбур «63», гараж 62», прибудову «б». Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 131/1396/13-ц за позовом [PERSON] , - визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 31 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Наталією Анатоліївною, зареєстрований у реєстрі за № 2909. При підготовці вимоги щодо повернення вищевказаної частини будинковолодіння, а саме в лютому 2019 року, було виявлено, що 13 вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] подарували цю частину будинковолодіння [PERSON] , про що укладено договір дарування частини домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Таранюк Т.Е.. А також змінена адреса - тепер ця частина домоволодіння знаходиться по [ADDRESS] . В даній частині будинку проживають [PERSON] та [PERSON] . Вони поселилися у зв`язку з набуттям права власності згідно договору дарування від 31 жовтня 2009 року. Оскільки відпали підстави, які слугували вселенню, то продовження проживання відповідачів в частині будинку - створює перешкоди у користуванні та розпоряджанні нерухомістю. 23 липня 2021 року [PERSON] подав до суду заяву в якій відмовився від позовних вимог про усунення порушення прав власності та виселення [PERSON] та [PERSON] з 31/50 частки домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та просить витребувати у спільну власність [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] 31/50 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «61», тамбур «63», гараж «62», прибудови «б». У ході розгляду справи третя особа [PERSON] подала до суду позов в якому вказала, що вона справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Проте відповідно до правовідносин між сторонами, [PERSON] як співвласник домоволодіння, нарівні з позивачем [PERSON] , має права щодо відповідачів, які випливають з тих же підстав позову. У відповідності до договору дарування, посвідченого Іллінецькою державною нотаріальною конторою 15 січня 1983 року за реєстровим №68, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Іллінецькою державною нотаріальною конторою 16 серпня 1996 року за реєстровим №1625, зареєстрованого в Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації відповідно 09 лютого 1983 року та 21 серпня 1996 року в реєстрово-кадастрову книгу під №252, інвентаризаційна справа №102 - їй на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу від 6 вересня 2002 року за р.№ 1 776, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами. Таким чином житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці або по 50 відсотків. Пізніше без відома [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Іллінецької міської ради № 173 від 15.10.2009 року видані: свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 7/25 частки домоволодіння по [ADDRESS] - від 26.10.2009 року, видане [PERSON] виконкомом Іллінецької міської ради; свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 18/25 частки домоволодіння по [ADDRESS] - від 26.10.2009 року, видане [PERSON] виконкомом Іллінецької міської ради. У такий спосіб незаконно були змінені частки в будинковолодінні - [PERSON] - 7/25 частки ( 28 % ), а [PERSON] - 18/25 частки ( 72 %). В подальшому на підставі вищевказаного свого свідоцтва [PERSON] 31 жовтня 2009 року подарував [PERSON] та [PERSON] 31/50 ( або 62 %) домоволодіння. Такі дії порушували права позивача, а тому за її позовом: -рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року, - визнано незаконними рішення виконкому Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області від 15.10.2009 року № 173; свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 7/25 частки домоволодіння по [ADDRESS] - від 26.10.2009 року, видане [PERSON] виконкомом Іллінецької міської ради, зареєстроване у "КП Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" 26.10.2009 року; свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 18/25 частки домоволодіння по [ADDRESS] - від 26.10.2009 року, видане [PERSON] виконкомом Іллінецької міської ради, зареєстроване у "КП Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" 26.10.2009 року; -постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, - визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 31 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Наталією Анатолієвною, зареєстрований у реєстрі за № 2909 та залишено без змін рішення апеляційного суду Вінницької області в частині визнання незаконними вищевказаного рішення та свідоцтв. На даний час, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами належить [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці або по 50 відсотків. Наслідки визнання недійсності договору дарування визначаються ст.216 ЦК України, а саме, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все. що вона одержала на виконання цього правочину. Проте відповідачі не повертали частину домоволодіння. В лютому 2019 року [PERSON] дізналася, що під час судового розгляду її позову, 13 вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] подарували цю частину домоволодіння своїй матері - [PERSON] , про що укладено договір дарування частини домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Таранюк Т.Г. А також змінена адреса - тепер ця частина домоволодіння знаходиться по [ADDRESS] . Проте у відповідності до ст. 388 ЦК України [PERSON] має право витребувати вказану частину домоволодіння від [PERSON] . 23 липня 2021 року [PERSON] подала до суду заяву в якій позовні вимоги змінила, відмовилась від позовних вимог про усунення порушення прав власності та виселення [PERSON] та [PERSON] з 31/50 частки домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та просить витребувати у спільну власність [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] 31/50 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «61», тамбур «63», гараж «62», прибудови «б» та стягнути з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на її користь понесені судові витрати: судовий збір 1668,4 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. У судовому засідані позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій змінені позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив щодо позовних вимог. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що 31 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н.А. від 31 жовтня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2909 (а.с. 8-9). Згідно договору дарування частини житлового будинку № 2909, від 31 жовтня 2009 року, його предметом є 31/50 частка будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «61», тамбур «63», гараж 62», прибудову «б». Відповідно до Постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 131/1396/13-ц за позовом [PERSON] , - визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 31 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Наталією Анатолієвною, зареєстрований у реєстрі за № 2909 (а.с. 10-16). Згідно договору дарування частини домоволодіння, який посвідчено приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Таранюком Т.Є., 13 вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] подарували оспорювану частину будинковолодіння [PERSON] . Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Таким способом може бути, зокрема визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має тільки власник цього майна. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. В цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Отже, враховуючи наведені вище і встановлені під час її розгляду обставини справи та зазначені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] як власники майна мають право на її витребування від останнього набувача цього житла. Враховуючи вищевикладене, задоволення позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що слід витребувати у [PERSON] , як у добросовісного набувача 31/50 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «61», тамбур «63», гараж «62», прибудови «б» і повернути її у спільну власність [PERSON] та [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено 2052,60 грн. судового збору, тому на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір та 10000 грн. витрат на правову допомогу, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 07 серпня 2019 року, довідкою адвоката від 07 серпня 2019 року та квитанцією від 07 серпня 2019 року (а.с. 132-137). Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved