Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити стягнення аліментів по виконавчому провадженню [NUMBER] з нього на користь відповідача на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що стягуються на підставі судового наказу Богунського районного суду м. Житомира №295/10918/22 від 26.12.2022 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають дитину - [PERSON] , [INFO] . З позивача на користь відповідача згідно судового наказу від 26.12.2022 року, виданого Богунським районним судом м. Житомира, стягуються аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.10.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. З травня 2023 року донька почала проживати з позивачем та перебуває на повному матеріальному утриманні батька, вихованням та розвитком дитини займається позивач. 08.06.2023 року між сторонами укладено нотаріально засвідчений договір, згідно якого визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, останній взяв на себе обов`язок повного матеріального утримання доньки. Таким чином, враховуючи те, що дитина перебуває на повному матеріальному утриманні у батька, виникла необхідність припинити стягнення аліментів на користь відповідача. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 22.08.2023 року у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 19). Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, та отримані останньою особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 03.08.1996 року Поромівською сільською радою Володарсько-Волинського району Житомирської області було зареєстровано шлюб між сторонами, актовий запис №06. У шлюбі сторони стали батьками [PERSON] , [INFO] . 26.12.2022 року Богунським районним судом м. Житомира видано судовий наказ, яким присуджено стягувати з позивача аліменти на користь відповідача на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду - з 31.10.2022 року та до повноліття дитини. Аліменти стягуються з позивача згідно виконавчого провадження [NUMBER]. Заочним рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 23.01.2023 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11-14). З травня 2023 року донька почала проживати з позивачем та перебуває на повному матеріальному утриманні батька, вихованням та розвитком дитини займається позивач. У зв`язку з цим, 08.06.2023 року між сторонами було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., згідно п.п.1.1. - 1.3. якого батьки домовились про місце проживання дитини та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю, яка проживає окремо від дитини. Таким договором визначено, що дитина проживає разом з батьком, який взяв на себе відповідальність за повне матеріальне утримання дитини, фактичним місцем проживання батька з дитиною є [ADDRESS] (а.с. 8-9). Статтею 27 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789ХІІ від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). Зі змісту ст. 181 СК України вбачається, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина. При цьому, відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. За ч. 3 ст. 181, ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно зі ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у статтях 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або дитина проживає з батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь відповідача на утримання спільної дитини сторін, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Судом встановлено та не заперечується відповідачем по справі, що з травня 2023 року [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] та знаходиться на повному його утриманні. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). Оцінивши обставини, передбачені ст.ст. 179, 273 СК України, суд дійшов висновку, що позивачем доведено та обґрунтовано наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача на утримання доньки [PERSON] , оскільки судом встановлено, що дитина проживає з батьком - позивачем по справі та знаходиться на повному його матеріальному утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Outcome: approved