Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

в Острозький районний суд з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] звернулася [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Зазначає, що у даному будинку зареєстрований її колишній зять [PERSON] , який з кінця 2007 року у належному позивачу будинку не проживає. Вказує, що відповідач виїхав з будинку та не проживає в ньому майже п`ятнадцять років, однак не знявся з реєстрації. Він фактично не проживає у вказаному житлі по теперішній час і не бере участі в утриманні будинку та оплаті витрат за житлово-комунальні послуги. Всі особисті речі та майно відповідача за даною адресою відсутні. Вказує, що відповідач не веде з нею спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, він не є членом її сім`ї, тому вона вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житлом немає. Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належному їй будинку, а факт його реєстрації створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Острозького районного суду від 08.05.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву. Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Ухвалою суду від 15.08.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК України, згідно якої у разі відсутності заяви про зміну місця про\-живання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію пові\-домлення або виклику, на останню відому судо\-ві адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою біль\-ше не проживає або не знаходиться, а також шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті Судової влади. Заперечень проти позову відповідач не подавав, жодних клопотань від його імені на адресу суду не надходило. З урахуванням положень ст.ст.280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін для її розгляду по суті, заочно та дійшов до висновку про можливість ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Вказує, що у даному будинку також зареєстрований відповідач - її колишній зять [PERSON] , який після розірвання шлюбу з її дочкою в 2007 році, забравши свої речі, виїхав з належного позивачу будинку на інше постійне місце проживання. Вказує, що перешкод в користуванні будинком відповідачу вона не чинила. Вказує, що реєстрація відповідача створює їй значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність його реєстрації фактично унеможливлює отримання нею соціальних пільг та належне розпорядження своєю власністю. Зазначила, що відповідач не проживає у даному будинку та не користується ним, не бере участі у витратах на його утримання. Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для неї, як власника, незручності, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем. Їй відомо, що в належному позивачу будинку зареєстрований та проживав її колишній зять [PERSON] . Також зазначила, що відповідач не проживає у належному позивачу житлі близько п`ятнадцяти років. Фактів, які б вказували б на те, що позивачем чинились перешкоди відповідачу в користуванні житлом, їй не відомі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з родиною [PERSON] . Їй відомо, що колишній зять позивача [PERSON] виїхав на інше місце проживання та протягом тривалого часу у належному позивачу житлі не проживає. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини. Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] виданим 15.10.2010 виконавчим комітетом Кутянківської сільської ради Острозького району Рівненської області, витягу про державну реєстрацію прав №27872806 від 03.11.2010 та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 03.06.2010 встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.12-16) Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим 17.04.2007 вбачається, що 17.04.2007 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.17) Відповідно до довідки №206/07-12 від 04.04.2023 вбачається, що з грудня 2020 року по даний час договору найму житла за адресою: [ADDRESS] між власником господарства [PERSON] та [PERSON] . Кутянківським старостинським округом не укладалось. (а.с.18) Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №86 від 16.02.2023, у належному позивачу житловому будинку з надвірними будівлями, що розташовані в [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 27.11.1996 року по даний час, [PERSON] , [PERSON] (а.с.19) Відповідно до довідки старости сіл Кутянка, Батьківці, Болотківці, Данилівка, Ілляшівка виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області №75/07.07-12 від 13.02.2023 в садибному житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , який з 2008 року за даною адресою не проживає. (а.с.20) Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи №88 від 17.02.2023, №207/07.07-12 від 04.04.2023, [PERSON] на день проведення обстеження (17.02.2023, 04.04.2023) проживає одна. [PERSON] за вказаною адресою не проживає, будь-які приналежні йому речі відсутні. За адресою реєстрації [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 2007 року. (а.с.21-22, 26-27) Крім того, факт реєстрації відповідача у належному позивачу житлі підтверджується довідкою Острозької міської ради Рівненської області від 08.05.2023. (а.с.32) Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим в будинку [ADDRESS] , який належить позивачу. Також судом встановлено, що між позивачем і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та не реєструвався. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV, місце проживання це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 №265, визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Відповідно до п.п. 4, 5 Порядку, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Відповідно до пп. 2 п. 50 Порядку, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, згідно якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідач [PERSON] перебував у шлюбі з дочкою позивача [PERSON] , розірвання якого було зареєстровано 17.04.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Острозького районного управління юстиції Рівненської області, а відтак не є членом сім`ї позивача. Договір найму житла за адресою [ADDRESS] між позивачем та [PERSON] не укладався. Факт не проживання [PERSON] близько п`ятнадцяти років в будинку, що належить позивачу, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків. Доказів поважності причин не проживання в даному житлі протягом тривалого часу відповідачем не надано. З врахуванням викладеного, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] , як колишній член сім`ї позивача, не проживає у житловому будинку без поважних причин, внаслідок чого втратив право користування цим житлом. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка була ратифікована Україною відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача. На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved