Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

покликаючись на самовільне заняття частини дороги, представник позивача адвокат Віктор Максимчук у поданій до суду 10 квітня 2023 року позовній заяві просить зобов?язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0090 га, розташовану по [ADDRESS] та привести у придатний до використання стан шляхом знесення кам?яної огорожі за рахунок відповідача, стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. Учасники справи відповідно до ст.128-130\~ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач до суду не з"явився, уповноваживши на ведення справи свого представника. Представник третьої особи Євгеній Накопалов у поданій до суду заяві просить справу слухати у його відсутність. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність. Представник позивача позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. По суті\~спору показав,\~що відповідач під час використання земельної ділянки із кадастровим номером 5624683000:02:013:0472, яку він використовує на праві оренди, самовільно зайняв частину суміжної земельної ділянки, яка відноситься до земель загального користування (дорога, вулиця) комунальної власності, чим порушує права позивача, пов?язані з реалізацією ним як органом місцевого самоврядування права комунальної власності на землі відповідного населеного пункту. Представник відповідача позов не визнав, оскільки відсутні докази вини саме відповідача у вчиненні незаконних дій по самозахвату, оскільки він є лише орендарем вказаної земельної ділянки. Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Суд встановив такі обставини. 15 листопада 2023 року Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області на підставі листа Білокриницької сільської ради від 21.10.2023 №1470/02-12/21 прийняло наказ № 759-ДК «Про здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності», відповідно до якого державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Рівненської області Олександром Голубошем проведена перевірка стосовно земельної ділянки комунальної власності з цільовим призначенням - землі запасу загального користування, яка розташована по [ADDRESS] поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером 5624683000:02:013:0472. 19 листопада 2021 року Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області листом №18-17-0.4,03-1392/90-21 повідомило Білокриницьку сільську раду, що у результаті перевірки встановлено, що на земельній ділянці житлової та громадської забудови, комунальної форми власності, цільове призначення - землі загального користування (дорога) на площі 0,0090 га [PERSON] здійснив роботи по облаштуванню (будівництву) огорожі зі сторони суміжної до вулиці земельної ділянки з кадастровим номером 5624683000:02:013:0472 (самовільне зайняття), що є порушенням вимог ст.125, 126 ЗК України. Згідно з офіційними даними Державного реєстру речових прав власником даної земельної ділянки є [PERSON] (номер запису про право власності: 43301984 від 03.08.2021), а користувачем - [PERSON] , який використовує її на підставі договору оренди землі від 09.11.2021 (номер запису про інше речове право: 44977925 від 09.11.2021). Відповідно до п.2.3. вказаного договору оренди землі на земельній ділянці на дату здачі в оренду об?єкти нерухомого майна відсутні. 20.02.2023 Головне управління повідомило Білокриницьку сільську раду листом №18-17-0.4,03-89/90-23, що матеріали перевірки по вищевказаному правопорушенню, допущеному відповідачем, направлені до Відділення поліції №l Рівненського РВП ГУНП України в Рівненській області. 08 лютого 2023 року комісія Білокриницької сільської ради у складі депутатів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та посадових осіб сільської ради: [PERSON] , [PERSON] , із залученням сертифікованого інженера-геодезиста [PERSON] провела обстеження земельної ділянки загального користування комунальної власності, що розташована по [ADDRESS] та межує із земельною ділянкою із кадастровим номером 5624683000:02:013:0472. В результаті обстеження земельної ділянки встановила, що при будівництві кам?яної огорожі земельної ділянки приватної власності з кадастровим номером 5624683000:02:013:0472, яка належить на праві власності [PERSON] та перебуває в користуванні відповідача, відбулося самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності загального користування ( [ADDRESS] ) площею 0,0090 га. 09 лютого 2023 року вищевказаний Акт обстеження земельної ділянки затверджений рішенням сесії Білокриницької сільської ради №1084. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Ст.13 Конституції України визначає, що земля є об?єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно із п.34 ч. 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено виключно до компетенції місцевих рад. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст.319 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ст.387 ЦК України передбачає право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до ст.12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування. Згідно з п.б ч.1 ст.80 ЗК України суб?єктами права власності на землю с територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Відповідно до ч.1, 2 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Крім того, п.а ч.4 ст.83 ЗК України визначає, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання ї власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстраці. Ч.2 ст.90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. За змістом ст.1 Закону України «Про державний контроль використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації. Згідно з п.б ч.1 ст.211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема за самовільне зайняття земельних ділянок. Положенням ст.212 ЗК України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року No 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз?яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України). Відповідно до п.2.3. вказаного договору оренди землі на земельній ділянці на дату здачі в оренду об?єкти нерухомого майна відсутні, що підтверджує той факт, що відповідач отримав у користування вільну від забудови земельну ділянку. Крім того, факт належності самовільно зайнятої земельної ділянки до земель комунальної власності технічної документації підтверджується також викопіюванням щодо інвентаризації земель (крім земель, які перебувають у приватній власності та користуванні громадян) в межах с.Городище Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області, затвердженої рішенням Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 26.02.2014 № 66. Таким чином, власником спірної земельної ділянки площею 0,0090 кв. м є Білокриницька територіальна громада в особі Білокриницької сільської ради. Жодного рішення про передачу власність або у користування спірної земельної ділянки Білокриницькою сільською радою не приймалося, більше того, відповідно до вимог чинного законодавства, така земельна ділянка (вулиця, проїзд) взагалі не може бути передана у приватну власність. Як вказано вище, Білокриницька сільська рада будь-яких рішень щодо надання дозволу відповідачу на користування земельною ділянкою, на якій останнім встановлена кам?яна огорожа, не приймалось. 3 системного аналізу положень ст.116, 123, 124, ч.2 ст.134, ст.212 ЗК, ст.1 Закону України від 19.06.2003 № 963-IV «Про державний контроль за використанням та охороною земель», можна зробити висновок, що відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Отже, вказані обставини прямо вказують на те, що відповідач під час використання земельної ділянки із кадастровим номером 5624683000:02:013:0472 самовільно зайняв частину суміжної земельної ділянки, яка відноситься до земель загального користування (дорога, вулиця) комунальної власності, чим порушує права Білокриницької територіальної громади в особі Білокриницької сільської ради, пов?язані з реалізацією нею як органом місцевого самоврядування права комунальної власності на землі відповідного населеного пункту. Позивач довів порушення його права, об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розподіл судових\~витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved