Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , АТ «ПроКредит Банк» про визнання договору поруки від 12.11.2019 року № 410146-ДП1 недійсним. Позивач вимоги обґрунтовує тим, що 24.08.1991 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У лютому 2023 року їй стало відомо, що 12.11.2019 року її чоловік [PERSON] відповідно до договору поруки № 410146-ДП1 виступив поручителем по Рамковій кредитній угоді від 12.11.2019 року № FW202.1429 та договору про відкриття кредитної лінії № 202.49021/FW202.1429 на суму 16 500 000,00 грн., укладених між АТ «ПроКредит Банк» та ПСП «Агрофірма Привілля». Вказала, що вказаний кредит повністю сплачений ПСП «Агрофірма Привілля», але через три роки ПСП «Агрофірма Привілля» знову отримало кредит від АТ «ПроКредит Банк» за договором про відкриття кредитної лінії від 26.11.2021 року № 202.51047/FW202.1429 на суму 50 000 000,00 грн. 15.11.2022 року без жодного повідомлення банк здійснив договірне списання на свою користь для погашення заборгованості за кредитом№ 202.51047/FW202.1429 з карткового рахунку її чоловіка - [PERSON] усіх наявних коштів сім`ї, а саме: заощаджень у розмірі 19 4000,00 доларів США. Вказала, що вказаний правочин не є дрібним побутовим, що юридичним наслідком укладення даного договору поруки є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю, а тому від неї на його укладення мала бути отримана згода як подружжя, однак, згоду на укладення договору вона не надавала, тому вважає, що цей договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний судом недійсним. Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.04.2023 року справу передано до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 49). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 59-60). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 86). Відповідачі належним чином повідомлені про розгляд даної справи, однак своїм правом на подачу письмового відзиву не скористалися, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надали. У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що відповідачі у встановлений судом строк, не подали до суду відзиви на позов, а відтак не скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами. З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог. Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило. Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, справа розглядається за наявними у справі матеріалами. У судове засідання позивачка не з`явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причина неявки суду не відома. Представник відповідача Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про слухання справи без його участі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відома. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього ж Кодексу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 року у справі № 761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 року у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 року у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 року у справі № 904/7841/21). В обґрунтування наявності порушеного цивільного права (інтересу) позивач зазначила про те, що осопорюваний договір не є дрібним побутовим, що юридичним наслідком укладення даного договору поруки є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю, а тому від неї на його укладення мала бути отримана згода як подружжя, однак, згоду на укладення договору вона не надавала, тому вважає, що цей договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний судом недійсним. ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, є ключовими засадами цивільного права, закріпленими у ст. ст. 3, 627 ЦК України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 387/515/18. Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Таким чином, у судовому провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту. Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Крім того, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Поряд з цим, у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Так, позивач звернулась до суду із позовом [PERSON] , АТ «ПроКредит Банк» про визнання договору поруки від 12.11.2019 року № 410146-ДП1 недійсним, при цьому, судом встановлено, що позивач у справі не є стороною зазначеного договору. Судом встановлено, що між сторонами у справі - [PERSON] та [PERSON] 24.08.1991 року укладено шлюб, актовий запис № 8, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 24.08.1991 року (а.с. 10). 12.11.2019 року між [PERSON] та АТ «ПроКредит Банк» укладено договір поруки № 410146-ДП1, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед банком за виконання усіх зобов`язань позичальника - ПСП «Агрофірма Привілля» у їх повному обсязі як солідарний з позичальником боржник за Рамковою кредитною угодою від 12.11.2019 року № FW202.1429 за усіма діючими та такими, що можуть бути внесені у майбутньому змінами та доповненнями до неї (а.с. 11-22). Відповідно до ст. 546 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконанням ним свого обов`язку (ст. 553 ЦК України). Стосовно відповідальності поручителя, ч. 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладний другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмово подана. Разом із тим, ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Системний аналіз зазначених норм надає підстави для висновку, що для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Доводи позивача про те, що вона не надавала згоду на укладення договору поруки від 12.11.2019 року № 410146-ДП1, не заслуговують на увагу з огляду на те, що згода одного ж подружжя при укладенні договору поруки не потрібна, оскільки оспорюваний договір не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя. Тобто, при укладенні договору поруки від 12.11.2019 року № 410146-ДП1 права другого з подружжя, тобто позивача, не порушуються. Отже, позивач, не будучи стороною договору поруки від 12.11.2019 року № 410146-ДП1, заявила позовні вимоги про визнання його недійсним, але при цьому не просила застосувати наслідки недійсності правочину, вимога про визнання такого договору недійсним, без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності, не є ефективним способом захисту, позивач не довела наявності у неї порушеного права, тому суд надходить до висновку про те, що визнання недійсним договору поруки не відновить порушені права та інтереси позивача, відповідно позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, що є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги на положеннях закону не ґрунтуються, а тому є безпідставними і в задоволенні позову слід відмовити. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed