Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

До cуду 18.07.2023 надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у якій позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 5500, вчинений 25.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у розмірі 21 541,89 грн. Треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна. Свої вимоги позивач мотивувала ти, що повідомлень, попереджень чи вимог про погашення заборгованості вона не отримувала, з сумою не погоджується, кредитний договір не був посвідчений нотаріально, а тому вважає, що виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою від 26.07.2023 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 28.09.2023 до суду від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог, у якій представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача 50% суми сплаченого позивачем судового збору. Треті особи не скористались правом на надання письмових пояснень. Справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 5 статті 279 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис № 5500 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 100683161501 від 13.07.2016 за період з 15.06.2017 по 15.06.2018, яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту 12 608,97 грн, простроченої заборгованості за комісією 5 940,92 грн, прострочена заборгованість за процентами - 2 203,34 грн, строкова заборгованість за сумою кредиту - 767,36 грн, строкова заборгованість за комісією - 20,16 грн, строкова заборгованість за процентами - 1,14 грн, плата за вчинення виконавчого напису - 430 грн, загальна сума заборгованості ставить 21 541,89 грн /а.с.9/. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. від 09.08.2018 відкрито виконавче провадження № 56947460 на підставі вказаного виконавчого напису /а.с.10/. Однак позивач вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки винесений з порушенням вимог чинного законодавства України. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса, які регулюються спеціальним законодавством України. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчиненні» №2 від 31.01.1992 при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. За змістом ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, п.2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999, в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014, було встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто саме вказані зміни до Переліку дозволяли кредиторам звертатися до нотаріуса для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, оформленими не тільки в нотаріальному порядку, але і в простій письмовій формі. Разом з тим, Київський апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14, визнав незаконною та нечинною в частині з моменту її прийняття постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині пункту 2 змін, що вносилися до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 в редакції від 29.11.2001, в якій у п.1 Переліку в редакції від 29.11.2001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. При цьому п.2 взагалі не передбачено в діючому Переліку. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав кредит на підставі Заяви № 100683161501 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 13.07.2016 /а.с.8/. Тобто під час видачі оскаржуваного виконавчого напису приватний нотаріус керувався визнаним нечинним законодавством, яке в дійсності не передбачало можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений, а, отже, діяв в порушення норм ч. 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до п.3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 3.5 глави 16 розділу II зазначеного Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Таким чином, та обставина, що позивач не погоджується з розміром заборгованості, його не було повідомлено про наявність вказаної у виконавчому написі заборгованості, що позбавило його права заперечити проти її існування, а отже існує спір щодо стягнення заборгованості, спростовує безспірність заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16). Ураховуючи, що позивач не був у встановленому законом порядку проінформований про наявність у нього заборгованості за кредитним договором та розмір вказаної заборгованості, строк, у який належить погасити існуючу заборгованість, а також наслідки її непогашення, суд приходить до висновку про те, що у даному випадку заборгованість, визначена стягувачем та подана нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не є безспірною. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вважає, що є достатні правові підстави вважати, що вищевказаний виконавчий напис є таким, що вчинений з порушення вимог законодавства та таким, що не підлягає виконанню. Одночасно, до початку розгляду справи по суті відповідачем подано заяву про визнання позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 49 ЦПК України, визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 вказаної статті визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не встановлено обставин, які суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, враховуючи, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, відповідач визнав їх в повному обсязі, при цьому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання виконавчого напису № 5500, вчиненого 25.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у розмірі 21 541,89 грн таким, що не підлягає виконанню. Позивачем понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 грн. У відповідності до ч. 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). При цьому, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Отже, оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 536,80 грн, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Інша частина сплаченого судового збору у розмірі 536,80 грн, що понесені позивачем для оплати вартості оцінки квартири, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved