Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Виклад позиції позивача, відповідача, третьої особи. Представник позивача - адвокат Бєломар К.О. звернулась до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом та позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 11.10.2014. За період перебування у шлюбі у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано за рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 17.02.2016 справа №573/179/16-ц. На підставі судового наказу Білопільського районного суду Сумської області від 06.07.2018 по справі №573/1095/18 Білопільським відділом державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 26.07.2019 відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] про примусове стягнення аліментів на дитину з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , здійснюється стягнення в примусовому порядку щомісячно аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожитковий мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04.07.2018 до досягненні дитиною повноліття, на користь матері дитини [PERSON] . Після припинення спільного проживання сторін, дитина [PERSON] . [INFO] , залишилась проживати з матір`ю - позивачкою, вони фактичне проживають по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , ще підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.12.2022 №5924-7501461421 та №5924-7501461422. Позивач самостійно виховує сина, який є дитиною з інвалідністю, є його законним представником, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] , виданим 25.11.2020 Управлінням соціального захисту населення Білопільської РДА. Позивач забезпечує належні умови проживання дитини, має бажання та у повній мірі виконує батьківські обов`язки по вихованню дитини, догляду за нею, має самостійний постійний дохід, забезпечує проживання у належних житлово-побутових умовах, не вживає спиртні напої або наркотичні засоби. Дитина має до матері особисту прихильність. Постійно несе додаткові витрати спрямовані на забезпеченні особливих потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, фізичної та психолого-педагогічної реабілітації, виробах медичного призначення відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда №778 від 12.08.2020, виданої Білопільською ЦРЛ, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей, а також її освітніх потреб, навчання дитини. Батько сплачу аліменти на дитину в мінімальному розмірі, передбаченому чинним законодавством, додатково добровільно участі в утриманні дитини не бере, має заборгованість зі сплати аліментів. Позивач не перешкоджає та не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо спільної дитини. Спору з Відповідачем про місце проживання дитини не має. Проте, вирішити питань утримання дитини, а також визначення місця її проживання після розірвання шлюбу у позасудовому порядку сторонам не вдалося, шляхом укладення між батьками нотаріально посвідченого договору. Дана обставина підтверджується тим, що позивач вимушена була звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини у зв`язку з тим, її батько у добровільному порядку не брав участі в утриманні спільного сина. Станом на 01.06.2023 заборгованість зі сплати аліментів склала у сумі 33391.14 грн., включаючи 3422,50 грн. сума аліментів за травень 2023 року, що підлягала сплаті до 01.06.2023. На підставі викладеного, просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів у сумі 33391 грн. 14 коп. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу у сумі 6000 грн. 00 коп. 18.07.2023 надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини позивачем визнано в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, вважає, що позовні вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню. Розрахунок пені, який міститься в матеріалах справи є невірний, оскільки при його обрахуванні не було враховано, що відповідач сплачував аліменти та не враховувалось кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина утворилася у зв`язку з його матеріальною неспроможністю сплачувати аліменти у розмірі, який було присуджено, тобто % частки від усіх видів заробітку щомісячно, спочатку розпочалась пандемія, що позбавила його основної роботи від обставин не залежних від нього, а на разі воєнний стан в Україні, що значно зменшив його дохід. Він не має постійного доходу, але коли отримує кошти за свою працю завжди намагається сплатити аліменти та допомогти дитині. Розмір неустойки- 33391 грн. 14 коп. є завищеним, оскільки відповідно до ч. 1 ст.196 СК України пеня не може перевищувати 100% заборгованості, так в довідці наданій державним виконавцем станом на травень 2023 року є заборгованість в розмірі 29968,64 грн. тобто сума пені не може перевищувати вказану суму. Крім того на час подання відзиву на позовну заяву він значно зменшив розмір заборгованості, ним були сплачені позивачці кошти, а саме: 09.06.23-3500 грн., 02.07.2023 - 3500 грн., 13.07.2023- 10000 грн. тобто фактично залишилось боргу - 12 968,64 грн. які він і надалі планує сплатити. З огляду на викладене просить суд врахувати його скрутне матеріальне становище та зменшити розмір пені до 10 000 грн. 28.07.2023 надійшов висновок Управління «Служба у справах дітей» від 27.07.2023 № 1267/27.1-26, відповідно до якого, виходячи з того, що фактично спір між сторонами по справі відсутній, але матір`ю створені умови, що за результатами обстеження є придатними для проживання, виховання та розвитку дитини, Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників. Ухвалою судді від 21.06.2023 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 21.06.2023 надійшла заява представника позивача на ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою судді від 23.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 24.07.2023. 18.07.2023 надійшов відзив відповідача на позовну заяву. 24.07.2023 відкладено підготовче судове засідання за клопотанням відповідача на 28.07.2023. 28.07.2023 надійшов Висновок Управління «Служба у справах дітей» від 27.07.2023 № 1267/27.1-26. 28.07.2023ухвалою суду від закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20.09.2023 після видалення суду до нарадчої кімнати ухвалою суду на підставі ст. 244 ЦПК України поновлено судовий розгляд справи та призначено судове засідання на 03.10.2023. 26.09.2023 надійшли додаткові пояснення у справі представника позивача. 03.10.2023 подано клопотання представника позивача про залучення доказів на підтвердження надання правової допомоги представником-адвокатом. За клопотанням представника позивача відкладено судовий розгляд на 17.10.2023. Позиції учасників судового провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні з підстав наведених у позовній заяві, додаткових поясненнях з урахуванням нарахованої неустойки (пені) по аліментному платежу за червень 2023 року включно, також просила стягнути судові витрати. У судовому засіданні відповідач позов визнав частково. Не заперечував щодо задоволення позовних вимог по визначенню місця проживання малолітньої дитини, часткового задоволення позовних вимог про стягнення неустойки у сумі 10000 грн. з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради у судове засідання не з`явилась у заяві від 19.09.2023 просила розглядати позовну заяву щодо визначення місця проживання дитини без участі представника третьої особи. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 11.10.2014 (свідоцтво про шлюб від 11.10.2014 серія [NUMBER] ). У шлюбі між позивачем та відповідачем у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , виданого 20.11.2014). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано за рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 17.02.2016 справа №573/179/16-ц. На підставі судового наказу Білопільського районного суду Сумської області від 06.07.2018 по справі №573/1095/18 Білопільським відділом державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 26.07.2019 відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] про примусове стягнення аліментів на дитину з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , здійснюється стягнення в примусовому порядку щомісячно аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожитковий мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04.07.2018 до досягненні дитиною повноліття, на користь матері дитини [PERSON] . Допущено негайне виконання судового наказу в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину в межах суми платежу за один місяць. Фактичне місце проживання матері та дитини за адресою: [ADDRESS] . Місце реєстрації [PERSON] : [ADDRESS] з 26.06.2013. Малолітній [PERSON] та його законний представник - мати [PERSON] взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи (а.с.19, 20). Згідно Висновку про можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] Управління «Служба у справах дітей» СМР 25.07.2023 спеціалістом Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради було обстежено умови проживання дитини. Встановлено, що дитина разом з матір`ю зареєстровані як внутрішньо переміщені особи та проживають в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, кімната облаштована необхідними меблями та побутовою технікою, у дитини окреме спальне місце, облаштоване місце для навчання, дитина забезпечена необхідною кількістю сезонного одягу, взуття та іграшок, у кімнаті достатньо місця для гри та відпочинку. В ході бесіди з позивачкою було з`ясовано, що стосунки в родині дружні. Зі слів позивачки, визначення місця проживання дитини з нею буде перевагою для вирішення низки питань, що пов`язані із забезпеченням інтересів та прав дитини, без згоди на те батька, наприклад: зміна місця реєстрації дитини та безперешкодний виїзд з дитиною закордон. Зі слів дитини, з татом хлопчик спілкується в основному по телефону. Державним виконавцем на запит представника позивача надано розрахунок заборгованості по сплаті аліментних платежів відповідачем № 6400 від 22.05.2023, вдповідно до якого заборгованість по сплаті аліментів складає станом на травень 2023 року - 29968 грн. 64 коп., до відповіді надано розрахунок заборгованості за ВП [NUMBER] (а.с.10-16). Відповідно до довідки державного виконавця Білопільського відділу державної виконавчої служби від 20.07.2023 № 1238 станом на 20.07.2023 заборгованість [PERSON] по аліментам за матеріалами виконавчого провадження по виконанню судового наказу № 573/1095/18 від 06.07.2018 відсутня (а.с.64). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 5, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України. Щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 51 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі -СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення в справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, №250, ст. 35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення в справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, §78).Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої дитини за Сімейним кодексом України та ЦК України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до статті 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. Враховуючи надані докази, Висновок Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, визнання відповідачем позову, суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини підлягають до задоволення з визначенням місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Щодо стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 180 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. У тому разі якщо батьки не досягли такої домовленості аліменти присуджуються за рішенням суду. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України). Згідно з положеннями ч. 5 ст. 194 СК України положення частин першої - третьої цієї статті, а також статей 195-197 цього Кодексу застосовуються і до стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом. Згідно з частинами 1, 2 статті 196 СК України у редакції, чинній з 08.07.2017 у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. За змістом ст. 549 ЦКУкраїни неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.12.2020 у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670 сво 19) дійшов висновку, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.01.2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-1586св20) підтримав позицію викладену у постанові 17.11.2021 в справі № 569/14819/19 та докладно визначив наступне. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України). Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства; учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Суд, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується. Надані позивачкою та її представником докази вказують на те, що вона вжила достатніх заходів для того, що б відповідач мав виконувати свої обов`язки по утриманню дитини. Так позивачка отримала судове рішення та звернула його до примусового виконання. Натомість відповідач не виконував свої обов`язки по утриманню дитини, а саме не сплачує аліментів. Період несплати аліментів є значним щоб відповідач вочевидь мав достатньо часу й можливості виконувати рішення суду, виконувати свої сімейні обов`язки, однак цього не зробив. Відповідач не надав суду належних, допустимих й переконливих доказів на підтвердження відсутності своєї вини у не сплаті аліментів. З наведеного у сукупності суд робить висновок, що вина відповідача у несплаті аліментів є, а тому до нього мають бути застосовані санкції передбачені законом. Позивачкою заявлений до стягнення розмір пені за несплату аліментів розрахований відповідно наведених позицій Верховного Суду. На підставі наведеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заявлений розмір неустойки (пені) 33391 грн. 14 коп. з урахуванням вимог ст. 196 СК України. Щодо ненадання судом оцінки кожному аргументу сторін, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати пов`язаність цих витрат з розглядом справи, їх обґрунтованість та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, поведінку сторони під час розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом. Згідно договору про надання правничої допомоги № 06/23 від 08.02.2023, Акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору від 08.02.2023 № 06/23 про надання правової (правничої) допомоги, Рахунку № 1 від 25.09.2023 за договором від 08.02.2023 № 06/23 про надання правової (правничої) допомоги позивачці надавалася правнича допомога адвокатом Бєломар К.О. відповідно до фактичного обсягу наданих послуг та за участі представника позивачки у чотирьох судових засіданнях. Пунктом 12 статті 2 ЦПК України встановлено, що одним з основних принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно частини 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що заявлена в позовних вимогах сума судових витрат 6000 грн. є завищеною і неспівмірною. Просив суд задовольнити розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 2000 грн. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року, № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Позивачці підлягає відшкодуванню судові витрати, які вона, зокрема, понесла на оплату професійної правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України). У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19. Відповідачем не доведено обгрунтованість клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. З позовної заяви вбачається, що предметом позову є визначення місця проживаня дитини та стягнене неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, що свідчить про важливе значення вказаної справи для позивачки. Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання представником-адвокатом процесуальних документів від імені і в інтересах позивачки, участь у судових засіданнях, складність справи, виконані адвокатом роботи та час, витрачений на їх виконання, є співмірними та дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Отже, суд вважає, що позивач та його представник-адвокат діяли відповідно до вимог частини 4 статті 137 ЦПК України. Визначаючи розмір гонорару суд дотримується положень статей 133, 137, 140, 141 ЦПК України, при цьому виходив з критерію реальності адвокатських послуг, розумності їх вартості у даній справі, не доведеності обґрунтування відповідача про завищений їх розмір. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову, оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2147 грн. 20 коп.

Outcome: approved