Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до суду, в якому просить визнати договір № 2062262 від 05 березня 2020 року на суму 25 000 грн., який був укладений між позивачкою та ТОВ «КУ «Європейська Кредитна Група». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] 21 травня 2020 року звернулася до банку з заявою про збільшення кредитного ліміту, та їй було відмовлено та стало відомо, що у її відсутність шляхом використання її персональних даних невідомі особи оформили на її ім`я два кредитних договори позики та отримали кошти, а саме: договір з фінансовою компанією Дінеро від 04 березня 2020 року, згідно якого отримані кошти в сумі 5200 гривень; Європейська кредитна група - договір від 05 березня 2020 року, згідно якого отримано кошти в сумі 2500 гривень. 30 червня 2020 року позивач звернулася до Основ`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про вчинення правопорушення за ознаками шахрайства, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № кримінального провадження 12020225060000010. Крім того, зверталася до Національного банку України та отримала відповідь, що дійсно, щодо договору з фінансовою компанією Дінеро від 04 березня 2020 року, згідно якого отримані кошти в сумі 5 200 гривень. Жодного кредиту про надання кредитних коштів вона не підписувала та не надавала згоди на обробку її персональних даних для укладення договору. Зазначений договір був створений онлайн особою, яка шахрайським шляхом отримала доступ до онлайн-банкінгу позивача, тому є підстави для визнання такого договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2022 року було залучено до розгляду справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», як правонаступника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська Кредитна Група» у даній цивільній справі. Позивач про судовий розгляд справи повідомлялася належним чином. Представник позивача повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У відповідності до ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно з ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частини перша і третя ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Аналогічні положення містяться в пункті п`ятому постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Обґрунтовуючи позов, позивач послалася на те, що про існування оскаржуваного правочину вона не знала, остання не підписувала та наміру його укладати з відповідачем не мала, оскільки невстановлена особа 05 березня 2020 року шахрайським шляхом отримала доступ до онлайн-банкінгу, за допомогою якого було укладено оспорюваний правочин. Разом з тим, такі посилання позивача суд вважає необґрунтованими та не приймає до уваги, оскільки оспорюваний кредитний договір № 2062262 був укладений між нею та відповідачем 05 березня 2020 року, тоді як з приводу вчинення кримінального правопорушення відносно неї звернулась до Основ`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області 30 червня 2020 року, тобто більш ніж через три місяці після дати укладання оспорюваного кредитного договору. При цьому, поважності причин та доказів на їх підтвердження щодо не звернення до правоохоронних органів з дати вчинення кримінально правопорушення відносно неї 05 березня 2020 року позивачем не зазначено та суду не надано. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за заявою позивача [PERSON] було порушено кримінальне провадження № 12020225060000010 від 01 липня 2020 року за ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого коротко викладені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме: 30 червня 2020 року до ЧЧ Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення про те, що 21 травня 2020 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами, що на праві власності належать [PERSON] , чим саме вчинила матеріальну шкоду. Разом з тим, у суду відсутні відомості на час розгляду справи щодо руху здійснення вказаного кримінального провадження. Крім того, станом на час розгляду зазначеної справи доказів ухвалення вироку за вчинений злочин, передбачений ст. 190 КК України, та встановлення кола винних осіб, суду не надано. Таким чином, твердження позивача, що оспорюваний правочин суперечить ст. 203 ЦК України судом не приймаються як безпідставні, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні. Іншого судом не встановлено. При цьому, суд звертає увагу, що оскільки в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв`язку із наведеним, з врахуванням того, що позивачем не надано суду жодних доказів того, що вона дійсно не укладала оспорюваний кредитний договір з відповідачем, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] необґрунтованими та безпідставними та такі, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed