Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

13 червня 2023 року [PERSON] (надалі також позивач, [PERSON] ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] (надалі\~також \~відповідач,\~ [PERSON] ),за\~змістом якої\~просила: - визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,1735 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 5323485001:01:001:1241, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,2961 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5323485001:01:001:1242, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визначити та визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - визначити та визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,1735 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 5323485001:01:001:1241, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визначити та визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,2961 га, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5323485001:01:001:1242, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Суд своєю ухвалою від 16 червня 2023 року позовну заяву залишив без руху, надав позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 41-42). Ухвалою від 05 липня 2023 року суд позовну заяву прийняв до розгляду, відкрив провадження у справі, вирішив розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження (а.с.\~51-52). 04 вересня 2023 року суд ухвалою продовжив строк підготовчого провадження до 90 днів (а.с. 140). Ухвалою від 13 вересня 2023 року суд закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 143-144). Аргументи учасників справи В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] зазначала, що за час її шлюбу з [PERSON] вони придбали житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Поряд з цим, право власності на вказаний будинок зареєстровано виключно за відповідачем [PERSON] . Також, під час перебування сторін у шлюбі відповідач набув у власність земельну ділянку площею 0,1735 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 5323485001:01:001:1241, та земельну ділянку площею 0,2961 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5323485001:01:001:1242, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказані об`єкти нерухомості також зареєстровані за відповідачем. Позивач вважала, що у зв`язку з перебуванням у шлюбі з [PERSON] , набуті ним у власність житловий будинок, який придбаний за спільні кошти подружжя, й земельні ділянки являються спільною сумісною власністю подружжя. Акцентовано увагу на тому, що хоч земельна ділянка, яка одержана одним з подружжя у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, але внаслідок того, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, другому з подружжя також належить право на земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майні будинку. З огляду на викладене, оскільки сімейно-шлюбні відносини сторін припинились, і відповідач створює перешкоди [PERSON] у користуванні належної їй частки у спільному майні, виникла необхідність здійснити поділ спільно нажитого майна. У зв`язку з викладеним [PERSON] звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просила визнати відповідне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності на частку житлового будинку та на частку земельних ділянок, як на частки в спільній сумісній власності подружжя, оскільки це відповідає її інтересам. Ухвалою суду від 05 липня 2023 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для надання до суду відзиву на позов разом із усіма доказами, на яких ґрунтуються заперечення відповідача (а.с. 51-52). Відповідач правом надати до суду відзив на позовну заяву не скористався. Позивачка у судове засідання не `явилась, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с. 147). 09 жовтня 2023 року від позивачки та її представника до суду надійшла спільна заява про здійснення розгляду справи по суті без їх участі, в якій вони просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 131). Відповідач в судове засідання, призначене на 11 жовтня 2023 року, не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки не повідомляв. Враховуючи те, що отримана судом інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача не дала суду можливості встановити таке зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, суд відкрив провадження у справі та вирішив здійснювати подальший виклик відповідача через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України. Оголошення про судове засідання, призначене на 11 жовтня 2023 року, було опубліковано на офіційному веб-сайті Судової влади України 14 вересня 2023 року (а.с. 146). Отже, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладені норми цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 03 жовтня 1993 року Старосанжарською сільською\~радою Новосанжарського\~району Полтавської\~області зареєстровано шлюб\~між [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] , про що зроблено запис № 6 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 16). 07 листопада 2011 року рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 липня 1996 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 07 лютого 1994 року між спілкою «Старосанжарська» Новосанжарського району та [PERSON] і визнано право власності на будинок, який розташований в с. Старі Санжари Новосанжарського району (а.с. 26). 29 січня 2009 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з житлового будинку, А-1 39,8 кв.м., літньої кухні, Б, б, б1, сарая, В, сарая, Г, гаража, г, погріба, Д, навіса, Е, водогона, № 1, колодязя, № 2, огорожі, № 3. Підстава: рішення виконавчого комітету Старосанжарської сільської ради, взамін рішення Новосанжарського районного суду від 02.07.1996 (а.с. 25). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 322825346 від 14.02.2023, 19 лютого 2009 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності, 1/1, на будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). 19 лютого 2009 року також сформований Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21935126 від 19.02.2009 щодо реєстрації права приватної власності [PERSON] на відповідний будинок (а.с. 24). Також судом встановлено, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю ІІ-ПЛ № 003166 [PERSON] на підставі рішення 2 сесії 24 скликання Старосанжарської сільської ради народних депутатів від 21 травня 2002 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,17 га для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 28). Крім цього, з Державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ПЛ № 003165 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення 2 сесії 24 скликання Старосанжарської сільської ради народних депутатів від 21 травня 2002 року передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 29). З витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.05.2023 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належать: -земельна ділянка з кадастровим номером 5323485001:01:001:1241, площею 0,1735 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30); -земельна ділянка з кадастровим номером 5323485001:01:001:1242, площею 0,2961 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32). У зв`язку із припиненням шлюбних відносин, вважаючи зазначені об`єкти нерухомості спільною сумісною власністю подружжя, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом про визнання за нею права власності на частини житлового будинку та на частини вказаних земельних ділянок. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами частини 1 статті 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно частиною 2 статті 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом частини 3 та частини 4 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На час набуття у власність відповідачем житлового будинку та на час приватизації спірних земельних ділянок чинними були норми Кодексу про шлюб та сім`ю України та норми Закону України «Про власність». Згідно зі статтею 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою між ними не передбачено інше, тощо. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі її із спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інакше не випливає із законодавства України. За відсутності доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. Висновок щодо правозастосування З огляду на процитовані норми законодавства суд зазначає, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Факт реєстрації на ім`я одного з подружжя нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя, не свідчить, що воно належить лише цій особі. Такий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18-ц (провадження 61-13422св19). З матеріалів справи вбачається, що право власності відповідача на житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , виникло на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 1994 року, який рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 липня 1996 року визнаний дійсним, і 29 січня 2009 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке складається з житлового будинку, А-1 39,8 кв.м., літньої кухні, Б, б, б1, сарая, В, сарая, Г, гаража, г, погріба, Д, навіса, Е, водогона, № 1, колодязя, № 2, огорожі, № 3. Підстава: рішення виконавчого комітету Старосанжарської сільської ради, взамін рішення Новосанжарського районного суду від 02.07.1996 (а.с. 25). Отже, право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями [PERSON] набуто під час шлюбу з позивачкою. З огляду на викладене, враховуючи вимоги статті 22\~КпШС України, статті 60 СК України, вказане нерухоме майно є таким, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Заперечень про визнання житлового будинку спільною сумісної власність [PERSON] не надавав. Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] права власності на частину такого житлового будинку з господарськими будівлями. Надаючи оцінку позовним вимогам про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки з кадастровим номером 5323485001:01:001:1241, площею 0,1735 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки з кадастровим номером 5323485001:01:001:1242, площею 0,2961 га для ведення особистого селянського господарства, суд виходить з наступного. Пунктом 5 частини 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За змістом положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірних земельних ділянок, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Згідно з пунктом 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7 вказано, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Викладене свідчить про те, що земельні ділянки, одержані [PERSON] у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства, є його власністю, а не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Поряд з цим, відповідно до статті 30 ЗК України 1992 року (який діяв на момент виникнення правовідносин), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Отже, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Таким чином, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі. Вказана правова позиція відображена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015 справа № 6-2710цс15 та Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року в справі №501/3599/13-ц та від 30 січня 2019 року в справі № 382/2454/15-ц. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що у зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про необхідність визнання об`єктом права спільної сумісної влаcності житлового будинку та визнання за [PERSON] права власності на частки такого будинку, за позивачкою має бути визнане право власності на частини земельної ділянки з кадастровим номером 5323485001:01:001:1241, площею 0,1735 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Поряд з цим, правові підстави для визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки з кадастровим номером 5323485001:01:001:1242, площею 0,2961 га для ведення особистого селянського господарства, та визнання за [PERSON] права власності на частини цієї земельної ділянки, відсутні. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 4294 грн 40 коп. (1073 грн 60 коп. за вимоги майнового характеру з урахуванням ціни позову, та 3220 грн 80 коп. за вимоги немайнового характеру). З огляду на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме: судом відмовлено у задоволенні однієї немайнової вимоги та однієї вимоги майнового характеру, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача 2147 грн 20 коп. за задоволені вимоги немайнового характеру та 715 грн 73 коп. за задоволені вимоги майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial