Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

17\~листопада 2022\~року [PERSON] \~в особі\~її представника\~адвоката Ворон\~А.І.\~звернулась в\~Баглійський районний\~суд м.\~Дніпродзержинська з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~ [PERSON] ,\~з позовом\~в якому\~просить суд\~визнати за\~нею право\~власності за\~набувальною давністю\~на квартиру\~ [ADDRESS] ,\~яке складається\~з квартири\~загальною площею\~70,6\~кв.м.,\~житловою площею\~44,8\~кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 25.06.2007 року відповідач [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] , на підставі довіреності від 03.05.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Северіною Аліною Дмитрівною (номер у реєстрі 2538), та позивач [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири за номером [ADDRESS] загальною площиною 70,6 кв.м., житловою - 44,8 кв.м. Квартира належала відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2001 року, виданого Фондом комунальної власності на житло, згідно з розпорядженням № 5п/614-р. Згідно з технічним паспортом на квартиру, а також довідки про технічний стан нерухомого майна від 19.02.2020 року за № 010/і квартира, а також прибудови, не належать до самочинного будівництва, адже введенні в експлуатацію на підставі витягів рішень Виконавчого комітету Баглійської районної ради м. Дніпродзержинська від 18.06.2003 року за № 131 та від 19.11.2003 року за № 273. Відповідно до чинної на момент укладення договору купівлі-продажу довіреності, відповідач [PERSON] мала право розпоряджатися майном, яке належить відповідачу [PERSON] та отримувати грошові кошти. 25.06.2007 року на виконання вказаного договору купівлі-продажу відповідачу [PERSON] були передані грошові кошти в сумі 15000,00 грн., що підтверджується розпискою. Також, на виконання цього договору, відповідачі звільнили квартиру та передали її позивачу, в якій вона проживає до цього часу. Відповідно до п. 7 договору купівлі-продажу сторони зобов`язувалися у 7 (семи) денний строк з дня підписання цього договору (до 02.07.2007 року) здійснити його нотаріальне посвідчення коштом відповідачів. Позивач неодноразово зверталася до відповідачів про виконання зобов`язань щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак через їх ухилення таке посвідчення не відбулося. Наразі можливість нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу втрачена через закінчення строку довіреності відповідача [PERSON] , яка діяла до 03.05.2010 року та відмову відповідача [PERSON] . На даний час він мешкає на тимчасово окупованій території у АР Крим. Строк дії довіреності [PERSON] закінчився 03.05.2010 року. Відповідачем було передано позивачці оригінали усіх документів на квартиру, ключі. Таким чином позивачка продовжує безперервно володіти спірним майном понад 10 років, добросовісно заволоділа ним і не має іншого способу захисту свого права власності. Позивач [PERSON] зверталась до суду із позовом про визнання вказаного договору купівлі-продажу дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, проте рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 березня 2021 року у справі № 207/1660/20, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.12.2021 року, у задоволенні позову було відмовлено з підстав, що спірний договір між позивачкою та третьою особою підлягав не тільки нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації. На даний час минули строки позовної давності щодо віндиккації або реститусції спірного майна, просить визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на спірну квартиру. В наданій суду письмовій заяві представник позивач [PERSON] підтримав заявлений позов та просив його задовольнити, просить розглянути справу без його участі та без участі позивача. Відповідач, третя особа належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, до суду не з`явилися, про причини неявки не повідомили. Суд, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 25 червня 2007 року між третьою особою [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 03.05.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Северіною А.Д., та позивачкою [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 70,6 кв.м., житловою 44,8 кв.м. Квартира належала відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2001 року, виданого Фондом комунальної власності на житло, згідно з розпорядженням № 5п/614-р. Відповідно до п. 7 вищевказаного договору купівлі-продажу сторони зобов`язувалися у 7 (семи) денний строк з дня підписання цього договору (до 02.07.2007 року) здійснити його нотаріальне посвідчення за рахунок продавця. Однак, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не відбулося, [PERSON] письмово повідомила позивача, що відмовляється нести додаткові витрати за цим договором, оскільки витрати має нести позивач (арк.с. 12). Наразі можливість нотаріально посвідчити вказаний договір купівлі-продажу втрачена через закінчення строку довіреності відповідача [PERSON] , яка діяла до 03.05.2010 року, та ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, як зазначає позивач. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Таким чином підставою для визнання права власності за набувальною давністю є наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Також йдеться\~про добросовісне,\~але неправомірне,\~в тому\~числі безтитульне,\~заволодіння майном\~особою,\~яка надалі\~претендуватиме на\~набуття цього\~майна у\~власність за\~набувальною давністю.\~Підставою добросовісного\~заволодіння майном\~не може\~бути,\~зокрема,\~будь-який\~договір,\~що опосередковує\~передання майна\~особі у\~володіння (володіння\~та користування),\~проте не\~у власність. У Постанові ВП ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. За даних обставин, викладених адвокатом позивачки у позові, суд позбавлений можливості взагалі перевірити добросовісність підстав заволодіння спірним об`єктом нерухомого майна позивачкою, оскільки договір купівлі-продажу та розписка про отримання третьою особою [PERSON] грошових коштів від позивачки складені від імені власника третьою особою, чи дійсно вони містять підпис саме третьої особи [PERSON] , чи виконані третьою особою обов`язки за довіреністю перед довірителем, об`єктивно встановити неможливо. Будь-яких інших доказів добросовісного володіння до позову не надано. Крім того, згідно ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, скасування довіреності особою, яка її видала; смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Також слід зазначити, відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552\\1354\\18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Оскільки позовні вимоги ґрунтуються саме на існуванні договору купівлі-продажу, який не відповідає нормам законодавства щодо укладення та посвідчення, але позивач наполягає на володіння майном саме на підставі укладеного договору, позовні вимоги позивача про визнання права\~власності за\~набувальною давністю задоволенню не підлягають. На підставі\~ст.\~ст.\~328,\~344,\~379,\~380,\~392\~ЦК України,\~ст.\~ст.\~ 12, 13, 81, 141, 142, 206, 259, 263 265, 280 284 ЦПК , суд

Outcome: dismissed