Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом про витребування\~транспортного засобу\~від добросовісного\~набувача [PERSON] , у якому просить визнати за нею право власності на транспортний засіб марки Nissan, моделі Almera, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , та витребувати від [PERSON] вказаний транспортний засіб в належному технічно-справному стані з ключами до замка запалення. Позов мотивований тим, що рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 21.02.2019 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Nissan», моделі «Almera», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований 15.01.2016 в Сервісному центрі МВС № 5141, та зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] , вказаний транспортний засіб. 18.05.2023 позивачка звернулася до державної виконавчої служби з приводу виконання рішення від 21.02.2019 де вона дізналася, що спірний транспортний засіб [PERSON] продав відповідачу [PERSON] , продаж здійснено 07.09.2022. Таким чином, вибуття транспортного засобу з володіння позивачки здійснено без її волі, у зв`язку з чим звернулась до суду за захистом свого цивільного права. Відповідач відзиву на позовну заяву не подавав. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Рух справи в суді. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії у справі. 31.07.2023 Ухвалою судді Кілійського районного\~суду Одеської\~області постановлено\~ухвалу про\~забезпечення позову\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~витребування майна\~від добросовісного\~набувача, шляхом заборони відчуження (продажу) транспортного засобу марки Nissan моделі Almera, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що відповідає п.4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України. Ухвалою судді Кілійського районного\~суду Одеської\~області від 01.08.2023 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву від 23.08.2023 про те, що він не заперечує повернути транспортний засіб марки Nissan моделі Almera, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , позивачці, отримавши при цьому від продавця грошові кошти, які він сплатив за купівлю автомобіля. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані докази, приходить до наступного. Фактичні обставини, встановлені судом. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 21.02.2019 у справі №502/130/17 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Nissan», моделі «Almera», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований 15.01.2016 в Сервісному центрі МВС № 5141, та зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] , вказаний транспортний засіб. З вказаного рішення встановлено, що 15 січня 2016 року між [PERSON] , позивачкою у справах, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №212, зареєстрований 15.01.2016 в Сервісному центрі МВС № 5141, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалася передати у власність [PERSON] транспортний засіб марки «Nissan», моделі «Almera», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21.02.2019 залишено без змін Одеським апеляційним судом відповідно до постанови від 08.04.2021, а також залишених без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2020. Таким чином,\~з врахуванням\~наведених судових\~рішень,\~позивачка залишилась\~власником транспортного засобу марки Nissan, моделі Almera, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . За заявою позивачки від 18.05.2023 про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21.02.2019 Кілійським відділом ДВС в Ізмаїльському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 71851454. Постановою державного виконавця Кілійського відділу ДВС в Ізмаїльському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) від 07.06.2023 виконавчий документ повернуто стягувачу відповідно до п.6 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». Державним виконавцем постановою встановлено, що транспортний засіб марки Nissan, моделі Almera, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , відсутній у [PERSON] , оскільки останній його продав 07.09.2022. Інформацією МВС України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів №163169153 від 19.05.2023 встановлено, що за боржником транспортний засіб не зареєстровано. Встановлено та не заперечується самим відповідачем [PERSON] , що транспортний засіб марки Nissan, моделі Almera, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , придбано останнім. Мотиви і доводи з яких виходить суд. Щодо витребовування транспортного засобу з чужого володіння, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1\~ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемним правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до\~ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього кодексу\~майно не може бути витребувано у нього. Згідно до вимог\~ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 2, 3 ч. 1\~ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої\~статті 216 ЦК\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майно із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду України від 07.11.2012 у справі за № 6-107цс12, добросовісне набуття в розумінні\~ст. 388 ЦК України\~можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.\~215,\~216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені\~ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, відповідно до положень ч. 1\~ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння у володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1ст. 388\~Цивільного кодексу України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна\~відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі\~№ 6-2407цс15). З наведених\~норм права\~та встановлених\~обставин у\~справі,\~враховуючи те,\~що обставини,\~на які\~посилається позивач,\~як на\~підставу для\~задоволення позову\~знайшли своє\~підтвердження в\~судовому засіданні,\~позаяк транспортний\~засіб \~марки Nissan,\~моделі Almera,\~2004\~року випуску,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~номер кузова\~ [NUMBER] ,\~придбаний відповідачем,\~який не\~знав і\~не міг\~знати (добросовісний\~набувач), у [PERSON] , який не мав права його відчужувати, а відтак вказаний транспортний засіб вибув з володіння власника (позивачки) не з її волі, тому суд вважає позов у цій частині таким, що підлягає задоволенню. Щодо визнання права власності на транспортний засіб. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі\~№ 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З наведеного суд приходить до висновку, що вимога позивачки про визнання за нею права власності на транспортний засіб марки Nissan, моделі Almera, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , не є ефективним способом захисту, а відтак не підлягає до задоволення. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст.\~12,\~13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно п.1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. На підставі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки такий обов`язок покладається на позивача (п. 16. Постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). Якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10\~частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами (абз.2 п. 13. Постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). Позивачкою при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 2000.00 грн. з урахуванням ціни позову 200000,00 грн., вимоги викладені позивачкою в позові є майновими, а відтак сплаті підлягає у даному випадку 1% від ціни позову. Крім того, при подачі заяви про забезпечення вказаного позову, позивачко сплачено судовий збір в розмірі 536,80 грн.. Враховуючи наведене та у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: partial