Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. Виклад позиції позивача. Адвокат Назаров Р.Ю. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , у якій просив: визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію про [PERSON] , а саме: «І за вашого головування гранівські землі були роздані всяким прокурорам бо ви ж в першу чергу знову турбувалися про себе..»; «Ви ж спочатку війни так чекали орків, бо тоді ви б реалізували свої амбіції. Думаєте, що всі забули, як ви грозилися в перші дні війни, що прийде нова влада і стару повісять?», яка була поширена [INFO] о 07:45 відповідачем в соціальній мережі Facebook зі свого облікового запису « [PERSON] » в загальнодоступній групі « [INFO] » в коментарі під публікацією за наступним посиланням [INFO] ; зобов`язати відповідача спростувати не пізніше 30 календарних днів, з моменту набрання рішенням суду у цій справі законної сили, розповсюджену недостовірну інформацію аналогічним способом шляхом розміщення зі свого облікового запису « [PERSON] » в соціальній мережі [PERSON] ([INFO] ) в загальнодоступній групі « [INFO] » за посиланням [INFO] публікації з інформацією наступного змісту: «Я, [PERSON] , виконуючи рішення суду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової інформації, повідомляю, що поширена мною [INFO] о 07:45 в соціальній мережі Facebook зі свого облікового запису « [PERSON] » в загальнодоступній групі « [INFO] » в коментарі під публікацією за посиланням [INFO] наступна інформація про [PERSON] «І за вашого головування гранівські землі були роздані всяким прокурорам бо ви ж в першу чергу знову турбувалися про себе..»; «Ви ж спочатку війни так чекали орків, бо тоді ви б реалізували свої амбіції. Думаєте, що всі забули, як ви грозилися в перші дні війни, що прийде нова влада і стару повісять?» є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] »; стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн, а також судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, зокрема, але не виключно 4500,00 грн. - розмір витрат за видачу ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] о 20 год 16 хв в соціальній мережі Facebook, в загальнодоступній групі «Гранів», користувачем цієї соціальної мережі під обліковим записом « [PERSON] » було опубліковано звернення до жителів села Гранова Гайсинського району Вінницької області за наступним посиланням [INFO] . 19.03.2023 о 07 год 45 хв, відповідач, будучи зареєстрованим користувачем соціальної мережі [INFO] (обліковий запис « [PERSON] » веб-посилання на обліковий запис [INFO] та учасником групи «Гранів» здійснила під вищевказаним зверненням публікацію коментаря наступного змісту: « [PERSON] скільки можна?! В країні війна, люди гинуть, діти гинуть, а ви лише про свої власні амбіції думаєте! Лише ви винні в тому, що Гранівської ОТГ не створено, бо знову ж таки ваші амбіції були на першому місці, а громада десь там! І за вашого головування гранівські землі були роздані всяким прокурорам, бо ви ж в першу чергу знову турбувалися про себе. Ви психічно нерівноважний, у вас "манія величі" вам так не здається? А то як інакше це назвати: я, віктор боднюк. У вас в першу чергу лізе своє я, дебто не було. Заспокойтеся і займіться корисним ділом. В країні війна, але ж це для вас не важливо... Ви ж спочатку війни так чекали орків, бо тоді ви б реалізували свої амбіції. Думаєте, що всі забули, як ви грозилися в перші дні війни, що прийде нова влада і стару повісять? Так от нешановний боднюк, я це пам`ятаю. І завжди пам`ятатиму! Бо навіть страшно уявити, що тоді було б з жителями громади! Ви ж усіх не угодних би тоді прибрали, а їх у вас багато. і не жменька! Але дякуючи ЗСУ орки сюди не прийшли! А дехто показав свою нікчемність на 100%. І не треба мені дякувати...». Крім того, з використанням засобів соціальної мережі Facebook у вказаному коментарі відповідач також створив гіперпосилання на обліковий запис позивача « [PERSON] » (веб-посилання на обліковий запис [PERSON] ), який також є користувачем цієї соціальної мережі, тим самим звернувши увагу всіх учасників загальнодоступної групі « [INFO] » та інших користувачів мережі Facebook, що опублікована ним у коментарі інформація стосується саме позивача. Вважає,\~що даний коментар (публікація) відповідача, містить наступні фрагменти недостовірної та негативної інформації про [PERSON] , а саме: «І за вашого головування гранівські землі були роздані всяким прокурорам бо ви ж в першу чергу знову турбувалися про себе» (Текст-1); «Ви психічно нерівноважний, у вас "манія величі" вам так не здасться?» (Текст-2); «Ви ж спочатку війни так чекали орків, бо тоді ви б реалізували свої амбіції. Думаєте, що всі забули, як ви грозилися в перші дні війни, що прийде нова влада і стару повісять?» (Текст-3). При цьому вказану інформацію доведено до відома необмеженого кола осіб, оскільки загальнодоступна група « [INFO] », складається з 3,1 тисячі учасників, коментар відповідача був вподобаний 13 іншими користувачами, що як наслідок підтверджує той факт, що його переглянули щонайменше 13 осіб. Вважає, що твердження відповідача, наведені у Тексті-1 та Тексті-3, є фактичними твердженням, які не відповідають дійсності, містять відомості про події, які не існували та порушують право позивача на презумпцію невинуватості, виставляють його в негативному світлі перед суспільством та односільчанами. Значно зменшують позитивну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, яка була набута ним за період перебування на посаді голови Гранівської сільської ради. Створюють у них хибне уявлення про позивача, як про особу - колаборанта, що усвідомлено співпрацює із окупаційною владою російської федерації, здійснює підривну діяльність в Україні та виправдовує збройну агресію російської федерації проти України. Також вважає, що наведеним у Тексті-2 твердженням відповідача позивачу завдано моральної шкоду у розмірі 20 000 грн, оскільки таке публічне звернення до позивача створює у пересічних громадян, у тому числі односельчан, хибне уявлення, що позивач є психічно хворою людиною та потребує лікування. Виставляє його в негативному світлі, як психічно нестійку особу, який легко підпадає під чужий вплив. Застосована відповідачем форма звернення є далекою від обережної. Висловлена принизливо та образливо, що є недопустимим по відношенню до кожної людини. Як на доказ поширення вказаної вище інформації саме відповідачем посилається на скріншоти зі світлини користувача соціальної мережі Facebook під обліковим записом « [PERSON] », де наявні фотографії відповідача, а також на наповнення цієї сторінки: публікації, відео, дописи та коментарі, які зроблені її автором. Окрім того, серед мешканців села Гранів немає інших осіб з ідентичними анкетними даними відповідача. Також надав звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, який виконаний ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет». 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала в повному обсязі. На обґрунтування своїх заперечень зазначила, що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що ділова репутація позивача була порушена та існує причинно-наслідковий зв`язок між нібито поширенням недостовірної інформації та порушеним правом позивача. Окрім того, вона взагалі заперечує факт поширення нею інформації про позивача за викладених в позовній заяві обставин на веб-сайті соціальної мережі «Фейсбук» в загальнодоступній групі «Гранів», а тому доведення даного факту покладається на позивача. Зазначає, що позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що саме вона є автором спірного допису або власником чи користувачем, на підставі відповідного договору або іншого правовстановлюючого документу, веб-сайту (домену), на якому було поширено недостовірну інформацію. Вважає, що наданий позивачем доказ, а саме: Звіт за результатами, проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, виданий ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет», який містить результати проведеної фіксації та дослідження веб-сторінок в мережі «Фейсбук», зокрема, зі змістом спірної публікації (коментаря), не доводить факт поширення спірної інформації саме нею, оскільки будь-хто може зареєструватися мережі «Фейсбук» під будь-яким іменем і створити її сторінку, на яку завантажити інформацію будь-якого змісту. Натомість в результатах дослідження вона не зазначена власником чи реєстрантом жодного вищевказаного ресурсу/посилання. З приводу стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, зазначає, що такі вимоги є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, а тому за відсутності доказів порушення ділової репутації позивача з боку відповідача також задоволенню не підлягають. За таких обставин просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, а також стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу\~в сумі 16 000 грн. 3. Відповідь на відзив. Представник позивача - адвокат Назаров Р.Ю. подав до суду відповідь на відзив, в якому надав пояснення щодо наведених у відзиві заперечень та навів мотиви їх відхилення. Так, наголошує, що обліковий запис на ім`я « [PERSON] » належить саме відповідачу та саме нею використовується, про що свідчить перегляд наповнення цієї сторінки: публікації, відео, дописи та коментарі, які зроблені її автором. Так, під обліковим записом « [PERSON] » міститься особиста інформація, яка може бути відома тільки відповідачу, зокрема: номер особистого банківського рахунку Відповідача, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» (номер картки [NUMBER] ), відомості про стан банківського рахунку відповідача по організованому збору коштів на підтримку підрозділу, де проходить службу брат відповідача. Також про належність цього облікового запису саме відповідачу також вказують наступні публікації: привітання відповідачем своєї мами з Днем матері; архівні сімейні фото на яких зображено відповідача, її сина та родичів, які можуть перебувати тільки у володінні та розпорядженні відповідача. Вказує, що вищевказані публікації користувача соціальної мережі Facebook під обліковим записом « [PERSON] » з`явились у період з 14.05.2023 по 05.07.2023, тобто вже після подання цієї позовної заяви до суду позивачем та постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі Стосовно заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу в сумі 16 000 грн, то вважає його не співмірним з виконаною адвокатом роботою, обсягом наданих послуг та не підтвердженим належними, достатніми та достовірними доказами. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду. 27.04.2023 позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист гідності, честі та ділової репутації подана до Гайсинського районного суду Вінницької області. Згідно розпорядження голови Гайсинського районного суду Вінницької області № 4 від 08.05.2023 у зв`язку з неможливістю автоматизованого розподілу справи між суддями після задоволення заявлених відводів (самовідводів) суддів, вказана цивільна справа передана на розгляд до Ладижинського міського суду. 15.05.2023 зазначена цивільна справа надійшла до Ладижинського міського суду Вінницької області, та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цього ж дня передана в провадження судді Волошиної Т.В. Ухвалою суду від 05.06.2023 відкрито провадження у цивільній справі та вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 22.06.06.2023. 27.06.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву. 07.07.2023 представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 12.09.2023 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду. ІІІ.\~ Пояснення сторін. У судовому засіданні представник позивача адвокат Назаров Р.Ю. позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Окремо підтвердила належність їй номеру картки [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк», дані щодо якої оприлюднювала лише на сторінці в соціальній мережі Instagram, оскільки будь-якими іншими соціальними мережами не користується, у тому числі і мережею Фейсбук. Представник відповідача адвокат Клименко І.Ф. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. За нормами\~ст.\~3\~Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 4\~ст.\~32\~Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе. Згідно ч. 1\~ст.\~201\~ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). За змістом\~ст.\~297\~ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до\~ст.\~299\~ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Нормами\~ст.\~1\~Закону України\~«Про інформацію» визначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~27.02.2009\~№ 1\~"Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанови № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. Згідно з роз`ясненнями, наведеними в пункті 18 вищевказаної Постанови Пленуму, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 4 ст.\~277\~ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такою особою позивач вважає відповідача. У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Власник веб-сайту особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Згідно з частиною одинадцятою статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе:\~а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу;\~б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу;\~в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини. Відповідно до статті 56 Закону України «Про телекомунікації» адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції. Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для:\~1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет; 2) створення реєстру доменних назв у домені.UA;\~3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет;\~4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня в домені.UA;\~5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції;\~6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет.\~Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог. Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог. Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету\~Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену «.UA» об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (далі ОП «Український мережевий інформаційний центр») створено з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру та системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA». ОП «Український мережевий інформаційний центр» уповноважено здійснювати\~адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет і з метою сприяння захисту прав осіб від порушень у мережі Інтернет акредитувало та підтвердило компетентність Консорціума «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» у здійсненні відповідних функцій щодо українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до Закону України «Про авторське право і суміжні права», а також згідно з усталеною практикою, реєстрація доменних імен та замовлення послуг хостингу здійснюється в онлайн-режимі. При цьому реєстрант доменного імені та отримувач послуг хостингу під особисту відповідальність зазначає свої дані без їх додаткової перевірки реєстратором та хостинг провайдером. Отже, власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/ або отримувач послуг хостингу. (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Відповідно до ч. 1 ст.12, ч. 1,2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. «Фейсбук» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Надані позивачем скріншоти тексту поширеної інформації в соціальній мережі не доводять факт її поширення саме відповідачем, оскільки будь-хто може зареєструватися у «Фейсбук» під будь-яким іменем і створити сторінку, на яку завантажити інформацію будь-якого змісту. Суд звертає увагу, що вимоги до електронних доказів встановлені\~ст. 100 ЦПК України, якою передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до\~Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч.2). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (ч. 3). Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (ч.4). Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч.5). Зважаючи на неподання оригіналів електронних доказів, враховуючи висловлені представником відповідача сумніви у достовірності поданих позивачем роздруківок, суд на підставі ч.5\~ст.100 ЦПК України\~не бере їх до уваги при оцінці доказів. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №568/879/17 (провадження №61-45041св18), «місцевим судом, на виконання вимог частини п`ятої\~статті 100 ЦПК України, обґрунтовано не було взято до уваги надані відповідачем паперові копії електронного доказу - знімків вмісту екрана монітора, у зв`язку із неподанням їх оригіналів та поставлення позивачем під сумнів відповідність таких копій оригіналу». Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі №711/9146/16-ц (провадження №61-20453св18) зазначив: «посилаючись у спростування доводів апеляційних скарги на те, що факт здійснення публікації відповідного змісту підтверджується роздруківкою із веб-сайту, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями глави 5 «Докази»\~розділу І «Загальні положення» ЦПК України\~у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі». Оскільки на момент розгляду справи на сторінці\~групи «Гранів» відсутній спірний допис, суд позбавлений можливості провести огляд і дослідження інформації у місці її знаходження на Інтернет-ресурсах з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17, місцевим судом, на виконання вимог частини п`ятої статті 100 ЦПК України, обґрунтовано не було взято до уваги надані відповідачем паперові копії електронного доказу - знімків вмісту екрана монітора, у зв`язку із неподанням їх оригіналів та поставлення позивачем під сумнів відповідність таких копій оригіналу. У даному випадку відповідач та його представник переконливо стверджували, що ставлять під сумнів відповідність наданої копії доказу (скріншоту) його оригіналу. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону, оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, відповідно до наведених положень Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора, проте у справі, що переглядається, наведені докази позивачем до суду не надані (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №457/1153/20). Тобто, скріншот не оригінал документа, а лише форма фіксування електронного доказу. Отож, така копія має бути засвідчена електронним цифровим підписом особи, яка її подає. У даному випадку до позову додано роздрукований скріншот, як паперову копію електронного доказу, посвідчений підписом і з вказаною датою. Суд звертає увагу, що у даному випадку скріншот опублікованих матеріалів у соціальній мережі «Facebook» є належним доказом в разі, якщо буде доведено, що під акаунтом «Віта Янчевська» поширила оспорювану інформацію саме відповідач [PERSON] . Звіти за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет за № 74/2023-ЗВ від 07.04.2023 та № 152/2023-ЗВ від 11.07.2023, долучені представником позивача в якості доказу, містить дані про проведення фіксації дослідження змісту веб-сторінок за адресами у мережі Інтернет, які надав заявник [PERSON] . За результатами перевірки зазначені дані власників та реєстрантів досліджуваних доменних адрес, дані про їх доступність для публічного використання у мережі Інтернет. Відповідач [PERSON] не зазначена власником чи реєстрантом жодного вищевказаного ресурсу/посилання.\~ Позивачем не надано доказів того, що власник веб-сайту (доменного імені) передав вказане доменне ім`я у власність або користування іншій особі, зокрема, відповідачу на підставі відповідного договору, іншого правовстановлюючого документу тощо, а також доказів того, що користування веб-сайтом (доменом) [INFO] , здійснюється саме відповідачем. Також відсутні будь-які докази надання відповідачу доступу до веб-сайту або створення облікового запису, що використовується відповідачем для розміщення веб-сторінки на вказаному веб-сайті та здійснення управління і (або) розміщення електронної (цифрової) інформації в межах такої веб-сторінки (у випадку якщо користувач веб-сторінки володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею). За таких обставин можна дійти висновку, що позивачем не доведено того, що саме [PERSON] є автором спірного допису або власником веб-сайту (домену), на якому було поширено недостовірну інформацію. Відсутність хоча б одного із елементів, зокрема, поширення інформації, за умови якого настає відповідальність виключає можливість задоволення позову, а відтак в даній справі встановлювати наявність інших елементів складу юридичного\~правопорушення (чи є інформація недостовірною (оціночне судження), чи стосується вона позивача та чи порушує його немайнові права тощо) не має правового значення, тому є недоцільним. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про спростування недостовірної інформації, оскільки позивачем не доведений факт поширення відповідачем інформації, яку позивач просить спростувати у позовних вимогах. Стаття 23 ЦК України гарантує право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки позивачем не доведений факт поширення відповідачем інформації, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. IV. Щодо розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. В даному випадку суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. З огляду на це сплачений позивачем судовий збір слід залишити за ним. Відповідачем заявлено вимогу про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 16000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надано: договір про надання правничої допомоги від 21.06.2023; акт виконаних робіт від 27.06.2023; квитанція до прибуткового касового ордера № 12 від 22.06.2023, згідно з якими загальна сума витрат на правову (правничу допомогу) відповідачу становить 16 000 гривень. Враховуючи усталену судову практику, суд вважає, що позивачем подано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону). Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19, зауважила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Одночасно, суд зазначає, що відповідно до висновків у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved