Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просить встановити факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу - сертифікату ЖТ №0140938 на право на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна, с. Кам`янка Житомирського району Житомирської області та факт прийняття нею спадщини, яка відкрилась після смерті її баби [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування вимог зазначила, що єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] мав бути її син - батько заявниці [PERSON] , однак він помер [INFO] , до відкриття спадщини. У зв`язку з цим спадщина після смерті баби [PERSON] була прийнята заявницею, інші спадкоємці до майна останньої за законом або заповітом відсутні. У зазначеному сертифікаті ім`я баби вказано як « [PERSON] ». Ухвалою суду від 17.07.2023 року заяву залишено без руху (а.с. 26). Ухвалою від 22.08.2023 року у справі відкрито провадження, призначено судове засідання. Поданою до суду заявою представник заявника - адвокат Шахрай В.В. просив провести розгляд справи без його участі та без участі заявника, заяву підтримав. Представник заінтересованої особи також подав до суду заяву, якою просив розгляд справи проводити без його участі, зазначив, що в разі необхідності надання додаткової інформації сільська рада надасть таку. На підставі ст. 211 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла баба заявниці - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). Спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилась, що підтверджується витягами зі Спадкового реєстру (а.с. 6-7). [INFO] помер батько заявниці [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] матір`ю останнього була [PERSON] (а.с. 9). На виконання ухвали суду від 20.09.2023 року Пулинською державною нотаріальною конторою надіслано до суду копію спадкової справи №251 до майна померлого [INFO] [PERSON] . З матеріалів спадкової справи, а також долучених до заяви матеріалів встановлено, що 20.01.1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та заявницею [PERSON] , актовий запис №57. 13.09.1998 року такий шлюб розірвано, заявниця залишила після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». 03.04.1999 року між [PERSON] та заявницею, [PERSON] , зареєстровано шлюб, після реєстрації якого заявниця взяла прізвище « [PERSON] ». [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON] на цілу частку майна. 13.03.2019 року між [PERSON] та заявницею зареєстровано шлюб, після реєстрації якого заявниця змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.22). 15.02.1997 року головою Житомирського районної державної адміністрації на ім`я [PERSON] видано сертифікат серії ЖТ №0140938 на право на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна, с. Кам`янка Житомирського району Житомирської області (а.с.18). Згідно експертного висновку №056/344-а від 28.03.2023 року записи особового імені « [PERSON] » (свідоцтво про смерть (повторно), запис [PERSON] ) та « [PERSON] » (сертифікат на право на земельну частку (пай), запис [PERSON] ) попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними, розбіжності виникли внаслідок документальної фіксації офіційних варіантів особового імені [PERSON] та Цезарія (а.с. 4). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п. 6 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 ЦПК України, відповідно до ст. 80 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №5\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про встановлення\~фактів,\~що мають\~юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Згідно листа ВСУ від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. Відповідно ст. ст. 1216-1222 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. З положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР (в редакції Закону, який діяв на момент відкриття спадщини) вбачається, що для оформлення права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема наявність у спадкоємця протягом шестимісячного терміну після смерті спадкодавця оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно чи права на нього. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. При цьому суд враховує правові висновки, викладені у постановах ВС від 25.03.2020 у справі №305/235/17, від 07.04.2020 у справі №150/19/19 та від 03.03.2021 у справі №747/467/18, в яких зазначено, що прийняття спадщини шляхом вступу особи у володіння та управління спадковим майном у шестимісячний строк після смерті спадкодавця, повинно підтверджуватися відповідними доказами, які достовірно свідчать про фактичний вступ у володіння та управління майном. Проаналізувавши вищезазначене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також приймаючи до уваги, що метою встановлення такого факту є реалізація заявницею її права на спадкування за законом, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved