Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник за довіреністю [PERSON] , звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] є наймачем житлового приміщення, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 8795 від 24.03.1992 наймачем вказаної квартири була матір позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . За вказаною адресою зареєстровані вісім осіб, серед яких є зокрема позивач [PERSON] (наймач) та відповідач [PERSON] , яка фактично більше двох років у зазначеній квартирі не проживає та не з`являється, позаяк винаймає іншу квартиру в м. Нетішин. Відповідач не сплачує кошти за користування житлом та комунальні послуги, не несе інших витрат на утримання квартири, не отримує кореспонденцію за даною адресою, її особисті речі у квартирі також відсутні, що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживають по сусідству з позивачем. Оскільки відповідач не проживає за вказаною адресою, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на неї, чим об`єктивно порушуються права позивача. З огляду на викладені обставини, оскільки відповідач не проживає за вказаною адресою понад рік, позивач просила суд визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням. 24.07.2023 суддею було відкрите провадження у зазначеній цивільній справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 24). 25.09.2023 судом ухвалою на місці було задоволене клопотання представника позивача про виклик свідків [PERSON] і [PERSON] (а.с. 65-66). 19.10.2023 судом було прийнято відмову представника позивача від подальшого виклику свідка [PERSON] (а.с. 84). У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та надали суду пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві. Крім іншого, позивач вказала, що будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідач їй не створює, зокрема і щодо сплати житлово-комунальних послуг, проте позивач бажає, щоб відповідач була виписана з квартири, оскільки остання там не проживає. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] вона має свою кімнату, в якій робить ремонт та регулярно (іноді із затримкою) сплачує житлово-комунальні послуги. Зараз вона більше часу проводить у селі, де після смерті свого брата вимушена доглядати за хворою матір`ю. В залежності від стану здоров`я матері відповідач може тиждень проживати разом із нею у селі, а потім тиждень у [ADDRESS] . Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Також представник пояснила, що на збори будинку не ходять обидві сторони, однак рахунки на квартиру оформлені на ім`я позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача, а її мати проживає за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстрована [PERSON] та відповідач, яка доводиться свідку тіткою. Фактично свідок проживає за адресою: [ADDRESS] , проте вдома у матері буває часто, іноді проводить там якийсь час. Ще у лютому 2022 року відповідач проживала в одній квартирі з матір`ю, проте після повернення свідка з-за кордону наприкінці квітня 2022 року вона не бачила тітку та її речей у квартирі, хоча у кімнату, де проживала тітка, не заходила. Заслухавши сторони та представника позивача, а також свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24.03.1992 на підставі рішення адміністрації та профкому «ХАЕС» № 51 від 14.11.1991 та рішення виконкому № 21 від 18.03.1992, [PERSON] , яка померла [INFO] , був виданий ордер на жилу площу № 8795, відповідно до якого вона отримала право на зайняття із сім`єю з чотирьох чоловік жилої площі за адресою: [ADDRESS] . До складу сім`ї увійшли: [PERSON] (1973 року народження) донька; [PERSON] (1977 року народження) син; [PERSON] (1970 року народження) син (а.с. 19, 23). Сторонами визнавалося та не оспорювалося, що позивач [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , що також підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 20). Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначається у ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Сім`ю складають особи,\~\~які спільно проживають,\~пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст. 3 Сімейного кодексу України). У ч. 2\~ст. 64 ЖК України\~зазначається, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Гіллоу проти Сполученого королівства» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Позивач зазначала, що відповідач тривалий час не проживає за вказаною адресою, проте належних та достатніх доказів на підтвердження цієї обставини, на думку суду, не надала. Фактично позивач посилалася лише на показання єдиного свідка, яка є донькою позивача (тобто, зацікавленою особою) і яка вказала, що у кімнату, в якій проживала відповідач, не заходила, а отже її показання суд оцінює критично, зокрема з урахуванням пояснень відповідача, яка вказувала на те, що фактично проживає на дві адреси, позаяк вимушена доглядати за хворою матір`ю та періодично проживати у селі з останньою. Так само позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що вона вимушена нести додаткові витрати зі спати комунальних послуг у зв`язку із реєстрацією відповідача у квартирі, де вона проживає, у той час як відповідач заперечувала цю обставину, зазначаючи, що комунальні послуги за користування квартирою вона сплачує, хоча іноді із деяким запізненням. Крім того, звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Тому з`ясування того, хто є власником або титульним володільцем спірного майна, має значення для вирішення цієї справи. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 757/849/2020, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Проте стороною позивача не було надано жодних доказів на підтвердження того, що позивач є власником або ж титульним володільцем квартири за адресою: [ADDRESS] . У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/23 наголошується, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним жилим приміщенням згідно з діючим законодавством є безпідставними, а отже суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed