Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд визнати право спільної сумісної власності за нею та відповідачем [PERSON] на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,3 кв.м., та частини підвалу під сарай площею 3,0 кв.м. В порядку поділу спільного майна подружжя позивач просить поділити спірну квартиру, виділивши у власність [PERSON] 1/2 частку спірної квартири та частини підвалу під сарай, та виділивши у власність [PERSON] 1/2 частку спірної квартири та частини підвалу під сарай. Позов обґрунтовує тим, що за період перебування у шлюбі, який було укладено 09.01.2009 року між позивачем та відповідачем, 06.04.2010 року ними, за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] , та частини підвалу під сарай. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Також, позивач зазначає, що від шлюбу у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Отже, після придбання вказаного вище нерухомого майна, сім`я засилилася у квартиру і почала проживати, вести спільне господарство, позивач займалась вихованням та доглядом за дитиною поки чоловік працював за кордоном, підробляла тим, що надавала послуги репетиторства, адже має освіту «Вчителля математики старших класів». Усі покупки та витрати вони з колишнім чоловіком робили разом. Згодом їх стосунки погіршилися і на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2020 року шлюб між ними розірвано. Позивач з 12.03.2013 року і по теперішній час зареєстрована у спірній квартирі, але на даний час не проживає, оскільки як зазначає позивач, відповідач фактично змусив її залишити квартиру, ключі від квартири у позивачки відсутні. Крім того, відповідач фактично змусивши позивачку проживати тимчасово у знайомих, ще й не надає можливості бачитися із дитиною, яка залишалася проживати із відповідачем, побачення відбуваються у зручний для відповідача час. Позивачка зазначає, що іншого житла в неї не має і відповідач не має наміру виділяти її частку із спільного майна. Оскільки позивачка працює контролером енергонагляду з 17.12.2019 року в СО «Вінницькі міські електричні мережі» АТ «Вінницяобленерго» і отримує заробітну плату, якої не достатньо для придбання собі іншого житла, вона вважає, що має повне право на свою частку у спільному майні подружжя, а тому змушена звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 20.03.2023 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 06.07.2023\~року відповідачем\~ [PERSON] \~від імені\~та в\~інтересах якого\~діє адвокат\~Левицька-Корчун\~В.І.,\~подано зустрічну\~позовну заяву\~про визнання\~майна особистою\~приватною власністю,\~в якому\~просить суд\~визнати за\~ [PERSON] \~право особистої\~приватної власності\~на спірну\~квартиру,\~та в\~задоволенні первісного\~позову [PERSON] просить\~відмовити.\~Зустрічний позов\~мотивований тим,\~що [PERSON] \~не погоджується\~із первісним\~позовом про\~поділ спільного\~майна подружжя\~та із\~викладеними обґрунтуваннями\~позивача [PERSON] .\~Зазначає,\~що для\~визначення статусу\~майна (спільна\~сумісна власність\~чи особиста\~приватна власність),\~слід,\~окрім іншого,\~встановити джерело\~походження коштів\~та час\~їх набуття,\~за рахунок\~яких було\~придбано майно,\~що є\~предметом спору.\~ [PERSON] ,\~як титульний\~власник об`єктів\~нерухомого майна,\~а саме:\~квартири [ADDRESS] ,\~загальною площею\~59,3\~кв.м\~та частина\~підвалу під\~сараєм площею\~3,0\~кв.м,\~що розташований\~за тією\~ж адресою,\~стверджує,\~що зазначені\~вище об`єкти\~нерухомого майна\~хоча і\~були придбані\~в період\~його перебування\~у шлюбі,\~проте кошти,\~які було\~ним витрачено\~напридбання цього\~майна,\~були зароблені\~ним самостійно,\~не в\~результаті спільної\~праці з\~Бат-Ердене\~Одончімег,\~в дошлюбний\~період і\~в достатній\~кількості,\~що надає\~йому право\~ініціювати позов\~про визнання\~майна особистою\~приватною власністю\~на підставі\~норм п.\~3\~ч.\~1\~ст.57\~СК України.\~У спростування\~презумпції спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~зазначає,\~що він\~з 2007\~року та\~станом на\~01.01.2008\~року працював\~у фінській\~компанії Honkarakenne\~Oiy\~на посаді\~супервайзера будівельних\~майданчиків,\~робота якого\~здійснювалась на\~будівельних об`єктах\~всього світу.З кінця 2006 року по 2008 рік включно [PERSON] компанією був відряджений до Азербайджану. Зазначає, що він отримував заробітну плату в іноземній валюті та відповідно до банківських виписок, заробітна плата йому зараховувалася на валютний рахунок ПриватБанк та загальна сума отриманої заробітної плати за період з липня 2007 року по грудень 2008 року становила 40120,62 Євро. Крім того, у нього в цей же період був і додатковий заробіток, який він отримував на підставі угоди про Азербайджанські замовлення від 27.12.2006 року, укладеної з Компанією RCC-партнер Оу, з якого він співпрацював, про що свідчать касові чеки про отримання коштів за період 2007 року по 2008 рік. Отже, загальна сума коштів отриманих [PERSON] в період 2007- 2008 роки в якості комісійних становить 82 340,20 Евро. Представник [PERSON] \~у зустрічному\~позові акцентував\~увагу суду\~на тому,\~що зазначена\~вище,\~зароблена позивачем\~сума коштів,\~по своїй\~суті була\~його додатковим\~заробітком отриманих\~ним в\~період 2007-2008\~роки,\~окрім заробітної\~плати,\~яку останній\~отримував у\~фінській компанії.\~Також,\~у зустрічному\~позові зазначено,\~що під\~час чергового\~відрядження компанією\~до Монголії\~наприкінці 2008\~року,\~позивач познайомився\~зі своєю\~майбутньою дружиною\~-\~гр.\~ [PERSON] ,\~та у\~січні 2009\~року вони\~одружились.Разом з\~цим,\~станом на\~час одруження\~(початок\~2009\~року),\~позивачем було\~фактично накопичено\~кошти в\~сумі понад\~90\~тисяч Евро,\~необхідних для\~придбання власного\~житла.З метою\~пошуку квартири,\~наміри придбання\~якої у\~власність у\~позивача мали\~місце ще\~в 2008\~році,\~останнім 10.07.2008\~року з\~Агентством нерухомості\~в особі\~ФОП [PERSON] \~було укладено\~договір надання\~послуг з\~пошуку варіантів\~придбання об`єкта\~нерухомості.\~На період\~знайомства зі\~своєю майбутньою\~дружиною [PERSON] ,\~остання ніде\~не працювала,\~власних коштів\~та заощаджень\~фактично не\~мала.Після укладення\~шлюбу та\~по закінченню\~відпустки,\~позивач повернувся\~на роботу\~до Азербайджану,\~куди він\~поїхав разом\~з дружиною\~гр.\~ [PERSON] .\~У відряджені\~ [PERSON] також\~ніде не\~працювала та\~перебувала на\~його утриманні,\~оскільки не\~володіла мовою\~на рівні,\~що дозволяла\~їй працевлаштуватись.\~Після повернення\~в Україну\~у чергову\~відпустку,\~позивачу Агентством\~(ФОП\~ [PERSON] )\~було запропоновано\~черговий варіант\~квартири,\~яку останній\~вирішив придбати.\~В квітні\~2010\~року позивачем\~було придбано\~вище зазначену\~трьохкімнатну квартиру\~ [ADDRESS] .\~Купівля даних\~об`єктів\~нерухомості відбувалась\~виключно за\~зароблені та\~накопичені позивачем\~в 2007-2008\~роках кошти,\~оскільки [PERSON] на\~придбання квартири\~не було\~надано жодної\~копійки власних\~коштів,\~або зароблених\~нею під\~час перебування\~у шлюбі\~з позивачем.\~В шлюбі\~у них\~народилась донька\~ [PERSON] \~ [INFO] ,\~яка після\~розірвання шлюбу\~проживає з\~батьком.\~Бат- [PERSON] покинула\~доньку та\~сплачує аліменти\~на її\~утримання в\~розмірі 1/4\~частини від\~заробітку (доходу),\~суми яких\~дорівнює 1500\~грн.\~в місяць.Як стверджує у зустрічному позові [PERSON] у нього є інформація, що на даний час [PERSON] має намір отримати кошти за частину житла, в зв`язку з чим, останньою було ініційовано первісний позов про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ його, та повернутись до себе на батьківщину до [PERSON] . Ухвалою суду від 20.07.2023 року прийнято до спільного розгляду з первинним позовом зустрічний позов [PERSON] , а також до участі у справі було залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради. 17.07.2023 року надійшов відзив представника позивача-відповідача на зустрічний позов та 18.07.2023 року надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву від позивача-відповідача. 21.07.2023 року представником відповідача-позивача подано суду відповідь на відзив на зустрічну позову заяву. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.09.2023 року було закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник адвокат Гладчук В.О. підтримали первісний позов та просили задовольнити позовні вимоги повністю, щодо зустрічного позову просили суд відмовити в його задоволенні, оскільки він є надуманим, необґрунтованим та безпідставним. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник адвокат Левицька-Корчун В.І. в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, просили суд у його задоволенні відмовити з мотивів викладених у зустрічному позові та задовольнити зустрічний позов, визнавши спірну квартиру та частину підвалу під сарай, особистою приватною власністю [PERSON] , усі судові витрати покласти на позивача-відповідача. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Бойко М.П. в судовому засіданні при вирішенні справи покладається на розсуд суду та просила суд при вирішенні спору дотриматися вимог Закону щодо захисту законних прав та інтересів малолітньої дитини. Вислухавши пояснення та доводи сторін по справі, а також думку третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] слід задовольнити, а у задоволенні зусрічної позовної заяви [PERSON] - відмовити з таких підстав. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Судом встановлено, 09.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №20, який на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2020 року було розірвано (а.с. 20, 21). Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Вказані обставини визнаються сторонами а тому не потребують додаткового доказування. Судом встановлено, що 06.04.2010 року, під час перебування у шлюбі сторін, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому державним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В., було придбано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,3 кв.м., та частини підвалу під сарай площею 3,0 кв.м. Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.01.2023 року, право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] 24.04.2010 року (а.с. 15). Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України (далі СК України) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Обґрунтування мотивів рішення суду є оцінкою аргументів сторін та наданих доказів. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Також Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 18.01.2023 року у справі 359/441/20, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Системне тлумачення ст.ст. 61, 63, 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя, відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді вказаного спору суд враховує, що спірна квартира придбана у період шлюбу, тому тягар доведення необхідності відходу від презумпції спільності майна покладається саме на відповідача-позивача, який звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання майна особистою приватною власністю. Суд звертає увагу, що з наданих стороною відповідача-позивача [PERSON] доказів, не можливо встановити факт використання на придбання квартири його власних заощаджень, які ним було зароблено самостійно, не в результаті спільної праці з Бат-Ердене Одончімег, в дошлюбний період і в достатній кількості. Так,\~в обґрунтування\~своїх вимог\~про визнання\~вказаної квартири\~особистим майном\~ [PERSON] \~ в\~якості доказів,\~одночасно із\~поданням зустрічного\~позову,\~надав у\~спростування презумпції\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~підтвердження,\~що він\~з 2007\~року та\~станом на\~01.01.2008\~року працював\~у фінській\~компанії Honkarakenne\~Oiy\~на посаді\~супервайзера будівельних\~майданчиків,\~робота якого\~здійснювалась на\~будівельних об`єктах\~всього світу.З кінця 2006 року по 2008 рік включно [PERSON] компаніє був відряджений до Азербайджану. Зазначає, що він отримував заробітну плату в іноземній валюті та відповідно до банківських виписок, заробітна плата йому зараховувалася на валютний рахунок відкритий у ПриватБанку та загальна сума отриманої заробітної плати за період з липня 2007 року по грудень 2008 року становила 40120,62 Євро. Крім того, у нього в цей же період був і додатковий заробіток, який він отримував на підставі угоди про Азербайджанські замовлення від 27.12.2006 року, укладеної з Компанією RCC-партнер Оу, з якою він співпрацював, про що свідчать касові чеки про отримання коштів за період 2007 року по 2008 рік. Отже, загальна сума коштів отриманих [PERSON] в період 2007- 2008 роки в якості комісійних становила 82340,20 Евро (а.с. 82-131), що на думку позивача є підтвердженням факту придбання 06.04.2010 року спірної квартири, виключно за власні заощадження. Будь яких належних та допустимих доказів того, що вказані грошові кошти були використані на території України, як засіб оплати спірної квартири до суду не надано, як і не надано суду доказів того, за яку суму коштів було придбано спірне майно. Таким чином, позивач надавши відповідні докази наявності у нього у період з 2007-2008 роки певної суми грошей (банківські виписки і касові чеки, щодо отримання заробітної плати), фактично пропонує суду зробити припущення щодо витрачення всієї цієї суми на придбання квартири. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що [PERSON] під час розгляду справи не було спростовано належними та допустимими доказами презумпції спільної власності вказаної квартири, яка придбана у період шлюбу, а тому зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю не підлягає задоволеню, а спірна квартира [ADDRESS] , загальною площею 59,3 кв.м та частина підвалу під сараєм площею 3,0 кв.м, є спільним майном подружжя, та із застосуванням вимог ст. 63, 70 СК України вона підлягає розподілу між сторонами у рівних частках по 1/2 частині за кожним, зі зміною режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність, тобто заявлений первісний позов знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] також судові витрати зі сплати судового збору. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: approved