Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

12\~квітня 2023\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом до\~АТ «КБ\~«Приватбанк» із\~вимогами про\~визнання незаконним\~та скасування\~наказу та\~поновлення дії\~трудового договору (а. с. 1-6). В обґрунтування позовних вимог вказує, що він є співробітником напрямку трудових ресурсів HR АТ «КБ «Приватбанк» та займає посаду головного фахівця з персоналу напрямку трудових ресурсів (HR) ГО. Вказує, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 травня 2021 року по справі № 209/2468/20, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, задоволено його позовні вимоги до АТ «КБ «Приватбанк» та визнано незаконним й скасовано наказ АТ «КБ «Приватбанк» № Э.DN-УВ-2020-6998744-п від 20 липня 2020 року про його звільнення і поновлено його на роботі в АТ «КБ «Приватбанк» на посаді головного фахівця з персоналу напрямку трудових ресурсів (HR) ГО. Зазначає, що наказом голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Е.17.0.0.0/4-6950182 від 14 червня 2021 року його було поновлено на роботі. Вказує, що наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № 8.17.0.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору», призупинено дію його трудового договору, починаючи з 01 квітня 2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану. Крім того, наказано проінформувати його щодо призупинення дій трудового договору на період воєнного стану та, у зв`язку з тимчасовим призупиненням дії трудового договору, починаючи з 01 квітня 2022 року до дати скасування чи припинення воєнного стану в Україні тимчасово: припинити роботодавцем забезпечення його роботою; припинити нарахування та виплату заробітної плати (будь-яких гарантійних та компенсаційних виплат). Вказує, що правовими підставами наказу зазначено ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Укази Президента України «Про зведення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 pоку № 64/2022 та «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022 на період дії воєнного стану, а фактичними обставинами неможливість забезпечити працівника роботою у зв`язку із військовою агресією проти України. Із зазначеним наказом він не погоджується та вважає його протиправним, оскільки АТ «КБ «Приватбанк», приймаючи рішення про призупинення дії трудового договору, жодним чином його не обґрунтував, не зазначив, що конкретно перешкоджає забезпечувати його роботою, не надав конкретних відомостей та доказів про те, що він дійсно позбавлений можливості забезпечувати роботою, принаймні частково, або позбавлений можливості застосовувати інші механізми, такі як дистанційна або надомна робота, скорочення тривалості робочого часу тощо. Вказує, що режим воєнного стану (військова агресія) як такий не є самостійною підставою для призупинення трудових відносин. Головною умовою призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її в умовах воєнного стану. Зазначає, що за даними офіційного сайту АТ «КБ «Приватбанк» банк працює в безперебійному режимі в тих населених пунктах, в яких немає загроз для здоров`я та життя працівників і клієнтів та з урахуванням вимог Постанови Правління НБУ від 24 лютого 2022 року № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» банки продовжують роботу з урахуванням обмежень, визначених вказаною постановою. Банк продовжує виконувати свої завдання і функції, забезпечуючи роботою своїх працівників. Про будь-які обставини, які унеможливлюють роботу АТ «КБ «Приватбанк», відповідач офіційно не повідомляв. Натомість, зауважує, що він є працівником головного офісу банка із дислокацією в м. Дніпрі, де відділення та структурні підрозділи банку в м. Дніпрі працюють в штатному режимі (очно та дистанційно). Вважає, що банком порушено його права, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Тому прохає суд продовжити йому строк на звернення до суду із даним позовом, визнати незаконним та скасувати наказ голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Е.17.0.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» та поновити з 01 квітня 2022 року дію трудового договору, укладеного між АТ «КБ «Приватбанк» і [PERSON] , а судові витрати та витрати на правову допомогу покласти на відповідача. Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 47). 24 квітня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 17 квітня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 49-51). Ухвалою суду від 28 квітня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 12 годину 45 хвилин 18 травня 2023 року (а. с. 52). 22 травня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву (а. с. 88-94), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач працює у відповідача з 11 жовтня 2013 року та по теперішній час. Відповідно до наказу № Э.DN.ПП-2018-6825099 від 16 травня 2018 року позивач з 16 травня 2018 року займає посаду «головний спеціаліст з персоналу» Напрямку трудових ресурсів (HR) Головного офісу АТ КБ «Приватбанк». Зазначає, що дійсно наказом № Е.17.0.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року, з 01 квітня 2022 року було призупинено дію трудового договору з [PERSON] до дати припинення або скасування воєнного стану. При цьому, вказаний наказ було обумовлено неможливістю забезпечення працівника роботою, яка була зумовлена відсутністю того обсягу роботи, виконання якої віднесено до його функціональних обов`язків, що унеможливлювало виконання працівником трудових обов`язків, визначених посадовою інструкцією, в повному обсязі. Так, до посадових обов`язків позивача віднесено такі посадові обов`язки, функції та завдання, як: прогнозування й визначення потреб та нестачі персоналу банку; оцінка завантаження співробітників підрозділів банку та надання пропозицій щодо збільшення, зменшення або перерозподілу чисельності персоналу банку; розробка моделей планування чисельності персоналу; актуалізація предиктори планування потреби враховуючи задачі бізнесу та можливості його розвитку; здійснення контролю закриття вакансії, виявлення тривалої нестачі персоналу, надання рекомендацій щодо її закриття; створення заявок на підбір персоналу відповідно до нестачі та прогнозу потреби в персоналі; візування заявок на підбір персоналу, що створені керівниками підрозділів банку та проведення аналізу актуальності наявних заявок; внесення зміни у штатний розклад банку відповідно до прогнозу потреби у співробітниках тощо. Натомість, обставинами, що виключали можливість надання працівнику роботи згідно з переліком виконуваних трудових обов`язків, були, в тому числі, відсутність масових звільнень працівників банку під час воєнного стану, відсутність потреби у масовому прийнятті нових працівників та інші. Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про неможливість забезпечення роботодавцем працівника роботою згідно з встановленими трудовими обов`язками, що в свою чергу виключає можливість працівника виконувати роботу за її відсутності. Неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати роботу в даному випадку стали підставою для призупинення дії трудового договору з [PERSON] . Крім того, зазначає, що призупинення дії трудового договору було застосовано банком не лише щодо позивача, а і до інших працівників підрозділу [PERSON] , [PERSON] , що слідує з тексту наказу про призупинення дії трудового договору. Вважає, що ці відомості свідчать про те, що трудовий договір було призупинено не з одним позивачем, а з декількома працівниками, виконання трудових обов`язків якими було унеможливлене внаслідок введення воєнного стану. Натомість, вказує, що ті обставини, на які посилається позивач в позовній заяві, зокрема те, що під час воєнного стану АТ «КБ «Приватбанк» відділення та структурні підрозділи у м. Дніпрі працюють в штатному режимі, не означає, що Банк мав можливість забезпечити працівника роботою саме за тим переліком трудових обов`язків, який затверджено у посадовій інструкції. Вказує, що вимогами ч. 1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, поставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Таким чином, банк не мав правових підстав для переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, відтак за відсутності можливості забезпечення працівника роботою прийняв рішення про призупинення трудового договору, що допускається згідно з чинним трудовим законодавством на період дії воєнного часу. Окремо зауважує, що оскарження позивачем наказу про призупинення дії трудового договору не відповідає порядку, встановленому частиною третьою ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вимогами ч. 3 ст. 13 якого визначено, що у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису. Стверджує, що відповідачу, станом на дату надання відзиву на позовну заяву, такий припис не надходив. Більш того, вважає, що позивачем пропущені строки на звернення з вказаним позовом до суду, оскільки копію наказу про зупинення дії трудового договору було отримано по електронній пошті 30 березня 2022 року, натомість із позовом останній звернувся лише 29 березня 2023 року, тобто майже через 9 місяців після спливу тримісячного строку, не надаючи при цьому доказів поважності причин пропуску строку. Крім того, зазначає, що про обізнаність позивача про факт призупинення дії трудового договору свідчить також те, що останній після призупинення дії договору на робоче місце не з`являвся, трудові обов`язки не виконував, не звертався з будь-якими робочими питаннями до відповідача. Тому, вважає, що у задоволенні вказаного позову також слід відмовити через пропуск позивачем строків на звернення з вказаним позовом до суду. Натомість, доводи позивача, щодо продовження йому строків, визначених ст. 233 КЗпП України, на строк дії карантину, вважає необґрунтованими та не підтвердженими жодними належними доказами (щодо його перебування на самоізоляції, припинення руху транспорту, тощо), а відтак такими, що суперечать чинній редакції п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України. Тому прохав у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 28 червня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача Кочергіна С.О (а. с. 136-138), в якій він вважає висновки відповідача такими, що не відповідають обставинам справи та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що згідно з пунктом 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Кодекс доповнено главою XIX згідно із Законом № 540-ІХ від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року. З того часу вказані прикінцеві положення не змінювалися. Так, позивач звернувся до суду 29 березня2023 року. Станом на час звернення Позивача до суду на території України продовжував діяти карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Тому, позивач вважає себе таким, що дотримався строку звернення до суду із даним позовом. Також, вважає, що поновлення прав позивача шляхом скасування протиправного наказу можливе на будь-якому проміжку часу його дії, оскільки правопорушення триваюче, та обмеження у такому разі працівника строком у 3 місяці для звернення до суду не є виправданим. Тому, вважає, що застосування строків для звернення до суду, передбачених ст. 233 КЗпП України не є обґрунтованим. Крім того, вказує на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX затверджено Указ Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 19 лютого 2023 року. Стверджує, що стан війни в Україні створив об`єктивні перешкоди позивачу для реалізації своїх прав на судовий захист шляхом оскарження в судовому порядку у визначені строки наказу про призупинення дії трудового договору від 31 березня 2022 року. Так, зазначає, що договір із адвокатом про надання правової допомоги для захисту своїх прав позивачем укладено лише 12 березня 2023 року, цього ж дня він отримав первинну юридичну консультацію у своїй справі. При цьому, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені. Вказує, що згідно правової позиції Верховного Суду, запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами. В сукупності всіх викладених обставин, визначений нормою ст. 233 КЗпП України строк пропущено з поважних причин, а тому, суд може поновити ці строки, адже з дня отримання оскарженого наказу минуло не більше одного року. Вказує, що позивачем у позовній заяві заявлено прохання продовжити йому строк звернення до суду із причин, вказаних вище, у випадку, якщо суд вважатиме такий строк пропущеним. Разом з цим, зазначає, що відповідач у відзиві намагається вести суд в оману говорячи про неможливість забезпечення працівника роботою, що була зумовлена відсутністю того обсягу роботи, виконання якої віднесено до функціональних обов`язків позивача, що унеможливлювало виконання працівником трудових обов`язків, визначених посадовою інструкцією, в повному обсязі та вказує лише частину обов`язків позивача згідно посадової інструкції, натомість критично важливі обов`язки для банку, відповідачем не вказано. Вказує, що робоче місце позивача не постраждало від військової агресії, а тому посилання відповідача на норми ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є безпідставним, бо в такому випадку відповідач мав би діяти згідно кодексу законів про працю, тобто запропонувати йому іншу посаду або вчинити інші дії згідно кодексу законів про працю. Також зазначає про те, що на офіційному сайті банку, станом на 13 червня 2023 року розміщено 419 вакансії, включаючи аналогічну посаду, яку обіймав позивач, що свідчить про наявність тієї роботи, яку виконував позивач за своїми посадовими обов`язками. Тому вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. 04 липня 2023 року, через підсистему «Електронний суд» на адресу надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив (а. с. 142-144), в яких він прохає у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. В запереченнях зазначає про те, що доводи представника позивача про застосування п. 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України вступають у колізію із положеннями пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, згідно з якими суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Тому вважає, що за цих обставин має бути враховано критерії поважності причин пропуску строку, які застосовуються у практиці ЄСПЛ та Верховного Суду щодо визначено критерії поважності причин пропуску строку, зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Вказує, що натомість позивачем не було надано доказів, які б свідчили про наявність непереборних обставин, що перешкоджали його зверненню до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався про призупинення дії трудового договору. Доводи про те, що вказаний наказ порушує права працівника протягом усього строку своєї дії, тобто порушення є триваючим, і за логікою представника позивача поновлення прав позивача шляхом скасування протиправного наказу можливе на будь-якому проміжку часу його дії, є помилковим тлумаченням загалом інституту позовної давності та зокрема ст. 233 КЗпП України. зазначає, що само по собі видання відповідачем оскаржуваного позивачем наказу не є триваючим порушенням, на відміну від таких випадків триваючих порушень, визначених судами, як невиплата належних при звільненні коштів або затримка виконання рішення про поновлення працівника на роботі. Тому, початком перебігу строку звернення до суду є момент, коли особа дізналась або могла дізнатись про вчинене на її думку порушення її трудових прав. Формулювання «повинен був дізнатися про порушення свого права» означає те, що особа мала всі об`єктивні можливості дізнатись про порушення свого права. Вважає, що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Також, вважає необґрунтованими доводи представника позивача про те, що об`єктивною неможливістю звернення останнього до суду в установлений законом строк став воєнний стан, адже станом на дату подання позовної заяви воєнний стан не було скасовано, і він діяв протягом всього строку з 24 лютого 2022 року. Отже, як станом на дату ознайомлення із оскаржуваним наказом, так і станом на дату звернення позивача за правничою допомогою та на дату подання позову [PERSON] в Україні продовжує діяти воєнний стан, проте воєнний стан не став перешкодою для звернення за отриманням консультації адвоката та для подання позову у 2023 році. Позивач не надав доказів того, що з часу ознайомлення з оскаржуваним наказом до часу звернення до суду існували об`єктивні непереборні обставини, що перешкоджали зверненню до суду, адже протягом цього часу, незважаючи на продовження в Україні воєнного стану та карантину, суди не припиняли свою роботу, були і є доступними електронні засоби зв`язку, в тому числі реалізована можливість подання заяв за допомогою підсистеми «Електронний суд», працювали поштові оператори та кур`єрські служби, працював мобільний та інтернет-зв`язок для звернення за правничою допомогою у дистанційному режимі, отже, не існувало перешкод у своєчасному поданні до суду позову про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору. Разом з цим, вказує на пасивну поведінку позивача, оскільки з оскаржуваним наказом позивач ознайомився 31 березня 2022 року, а договір з адвокатом, що захисту, як на те вказує позивач порушених його прав, він уклав 12 березня 2023 року, тобто майже через рік його бездіяльності, що вказує на відсутність правових підстав для поновлення пропущеного строку. При цьому, зазначає про те, що необґрунтованими є доводи представника позивача про те, що роботодавець, у разі, якщо дійсно не міг забезпечити роботою позивача, мав запропонувати іншу посаду або вчинити інші дії згідно з Кодексом законів про працю, оскільки чинним трудовим законодавством не встановлено обов`язку роботодавця запропонувати працівнику іншу посаду у разі відсутності роботи за його посадою, а лише зазначено, що роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу. Натомість, вказує на те, що Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» якраз введено такий захід як «призупинення дії трудового договору» для випадків неможливості надання та виконання роботи. Більш того, переведення працівника у період дії воєнного стану без його згоди на іншу роботу, згідно з ч. 1 ст. 3 цього Закону можливе лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, тобто визначено чіткий перелік випадків для такого переведення. Разом з цим, вважає, що не може бути належним доказом інформація про вакансії з сайту банку, оскільки з цієї інформації неможливо встановити, що саме ці вакансії були наявні станом на час видання оскаржуваного наказу, а наведені у переліку вакансії не відповідають посаді позивача. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, останній у відповіді на відзив прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 138). У судовому засіданні представниця відповідача позовні вимоги не визнала в повному обсязі, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представниці відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказом голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Г. Бьоша від 14 червня 2021 року № E.17.U.0.0/4-6950182 «Про поновлення на роботі», [PERSON] поновлено на посаді головного фахівця з персоналу Напрямку трудових ресурсів (НR) з 15 червня 2021 року (а. с. 39). Наказом голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Г. Бьоша від 31 березня 2022 року № E.17.U.0.0/4-6813382 «Про призупинення дії трудового договору» (а. с. 40, 96 та на звороті) призупинено дію трудового договору працівників з 01 квітня 2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану, в тому числі і головного фахівця з персоналу Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО [PERSON] 31 березня 2022 року представником відповідача на електронну адресу позивача було надіслано повідомлення про призупинення дії трудового договору та Витяг з наказу щодо призупинення дії трудового договору з 01 квітня 2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану (а. с. 41-42, 99-101), яке отримано та прочитане позивачем, підтвердженням чого є дані про дії з повідомлення після його доставки, зокрема стан «Відкрито й прочитано. Переглянуто. Позначено як важливе». 05 квітня 2022 року позивач звернувся до представника відповідача із вимогою щодо надання йому документів, на підставі яких було прийнято рішення про призупинення трудового договору та на підставі яких виявлено неможливість виконання посадових обов`язків; роз`яснення щодо порядку отримання компенсації від країни агресора; документи для стягнення компенсації, підтвердженням чого є його відповідне смс-повідомлення в мобільному мессенджері (а. с. 97-98). Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Так, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Використання примусової праці забороняється. Разом з тим, відповідно до вимог ст.\~64\~Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Так, Указом Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Указами Президента України від 14 березня 2022 року за № 133/2022, від 18 квітня 2022 року за № 259/2022, від 17 травня 2022 року за № 341/2022, від 12 серпня 2022 року за № 573, від 07 листопада 2022 року за № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 245/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні. Згідно із вказаними вище Указами Президента України, воєнний стан введено на всій території України. Статтею 1\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві\~положення» Закону\~України «Про\~організацію трудових\~відносин в\~умовах воєнного\~стану» главу XIX\~«Прикінцеві положення»\~Кодексу законів\~про працю\~України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З викладеного вбачається, що положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Так, за змістом статті 13\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади. Приписами ч. 2 ст. 13 вказаного Закону визначено, що призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору. Наказ (розпорядження) про призупинення дії трудового договору, укладеного з посадовими особами державних органів та органів місцевого самоврядування, роботодавець подає для погодження до військової адміністрації, яка здійснює свої повноваження на відповідній території (військові адміністрації населених пунктів та районні військові адміністрації, а за їх відсутності - обласні). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису. Приписи у разі оскарження наказу (розпорядження) про призупинення дії трудового договору, укладеного з посадовими особами, зазначеними в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути внесені роботодавцеві за погодженням з військовою адміністрацією. Припис центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу може бути оскаржений роботодавцем протягом 10 календарних днів у судовому порядку. Разом з цим, приписами ч. 1 ст.\~233\~КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~у постанові\~ВС України\~від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Так, судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, а позивачем не заперечується той факт, що про існування наказу голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Г. Бьоша від 31 березня 2022 року № E.17.U.0.0/4-6813382 «Про призупинення дії трудового договору» останній дізнався та відповідно ознайомився з його витягом не пізніше 05 квітня 2022 року, підтвердженням чого є його відповідні смс-повідомлення до представника відповідача (а. с. 98-99). Натомість з позовом та заявою про поновлення строків позивач звернувся до суду 29 березня 2023 року (відповідно до штемпеля АТ «Укрпошта»). При цьому, в обґрунтування заяви про поновлення строку позивачем зазначено: те, що нормами КЗпП України не передбачено конкретного строку звернення до суду із вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення трудових відносин; Прикінцевими та Перехідними положеннями КЗпП України визначено, що строки визначені ст. 233 КЗпП України продовжуються на строк дії карантину; тим, що в країні введено військовий стан, що в сукупності об`єктивно завадило йому своєчасно звернутися до суду з вказаним позовом. Натомість, суд не бере вказані доводи до уваги, оскільки вони спростовуються наступним. Так, предметом позову є наказ голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Г. Бьоша від 31 березня 2022 року № E.17.U.0.0/4-6813382 «Про призупинення дії трудового договору» (а. с. 40, 96 та на звороті), яким призупинено дію трудового договору працівників з 01 квітня 2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану, в тому числі і головного фахівця з персоналу Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО [PERSON] та поновлення дії трудового договору. Отже, вказані правовідносини між сторонами виникли на підстав трудового договору, який відповідачем припинено, натомість позивачем заявлено вимогу про його поновлення, а відтак даний спір є трудовим. Так, строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів визначені ст. 233 КЗпП України, а тому доводи позивача, що приписами КЗпП України не визначено таких строків на звернення до суду з вказаним позовом, є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства. Також не заслуговують на увагу суду та є неспроможними доводи позивача (щодо обґрунтування поважності причини пропуску строку на звернення з вказаним позовом до суду) про те, що ним лише в березні 2023 року укладено договір на правову допомогу, оскільки кожна сторона використовує свої права на власний розсуд, натомість жодних доказів того, що він мав перешкоди у реалізації своїх прав на правову допомогу (відмова безоплатної правової допомоги у наданні послуг, відсутність в місті/країні інших адвокатів, відсутність коштів на їх оплату, тощо) позивачем суду не надано. Разом з цим, суд зазначає, що статтею 129 Конституції України, однією із засад судочинства, проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову. Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд. Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. Щодо доводів поважності причини пропуску строків на звернення з вказаним позовом до суду з підстав запровадження карантину, суд зазначає наступне. Надаючи оцінку доводам позивача щодо наявності обставин, які унеможливили подання ним позову в передбачений законодавством процесуальний строк, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та введенням карантинних обмежень, суд зазначає наступне. Так, пунктом 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дiї такого карантину. Таким чином, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлено саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання позивачем відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~Великою Палатою\~Верховного Суду\~у постанові\~від 08\~грудня 2022\~року у\~справі №\~990/102/22. Однак, позивачем не зазначено жодної підстави, яка б перешкоджала йому у зверненні до суду з вказаним позовом у визначені ст. 233 КЗпП України строки, через запровадження в країні карантинних обмежень (його хвороба на COVID-19, припинення роботи громадського транспорту чи суду через запровадження карантину, тощо). Натомість, суд зазначає, що позивач мав можливість реалізувати своє право на подання позовної заяви до суду шляхом надсилання документів засобами поштового зв`язку, на офіційну електронну адресу суду, через особистий кабінет у системі «Електронний суд» або будь-якими іншими дистанційними засобами зв`язку. Крім того, суд зазначає про те, що Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська не припиняв своєї роботи у зв`язку з пандемією, спричиненою коронавірусною хворобою (COVID-19), й продовжував безперервно приймати всі без виключення процесуальні документи (позовні заяви, скарги тощо), а також суворо дотримувався рекомендацій щодо безпечної роботи судів усіх інстанцій та юрисдикцій і доступу до правосуддя в умовах карантину, зокрема створюючи належні та безпечні умови перебування і відвідування у приміщенні суду. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наведені вище позивачем обґрунтування не свідчать про те, що причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Позивач не зазначив обставин, які б свідчили про відсутність у нього можливості подання до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська позовної заяви дистанційними засобами зв`язку у встановлений процесуальним законодавством строк, як і не надав доказів на підтвердження існування таких обставин. Щодо доводів поважності причини пропуску строків на звернення з вказаним позовом до суду з підстав воєнного стану, суд зазначає наступне. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22 дійшов висновку, що протягом дії воєнного стану суворе застосування судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, але сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості вчинити процесуальну дію у встановлені строки не може вважатися поважною причиною для безумовного поновлення цих строків. Так, теорією та практикою вироблені правила, згідно з якими причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, під час воєнного стану поновленню підлягають лише процесуальні строки, порушені з поважних причин, основними з яких є такі: повітряна тривога, відсутність електрозабезпечення, неможливість використання транспорту, ракетне чи інше збройне ураження території, де знаходиться адвокат та/або відповідний орган, а також окупація вказаної території тощо. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи та самим позивачем у відповіді на відзив, що його робоче місце на підприємстві відповідача знаходиться у м. Дніпрі, яке не є окупованою територією чи територією ведення військових дій, зоною бойових дій, а навпаки місто живе своїм життям, де функціонують всі органи влади, в тому числі і суди, працюють комунальні служби та міський транспорт, магазини, аптеки тощо, що в свою чергу свідчить про наявність безперешкодного доступу позивача до правосуддя та реальною можливості звернутися із вказаним позовом до суду у встановлені ст. 233 КЗпП України строки, враховуючи законодавчо передбачену можливість звернення до суду, в тому числі, і шляхом надіслання позову засобами поштового зв`язку, електронною поштою чи через підсистему «Електронний суд». Позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження як перешкод у зверненні до суду, пов`язаних з карантинними обмеженнями (його\~хвороба на\~COVID-19,\~припинення роботи\~громадського транспорту\~чи суду\~через запровадження\~карантину,\~тощо), так і з введенням у країні воєнного стану (його евакуація чи внутрішнє переміщення по країні, поранення, лікування тощо), натомість про порушення власного права він достеменно знав ще в квітні 2022 року, а з позовом до суду звернувся у березні 2023 року, майже через рік, тобто із пропуском розумного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, у зв`язку з цим, суд доходить висновку, що у поновленні [PERSON] процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою належить відмовити, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому і у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення дії трудового договору, слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed