Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

20 березня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради в інтересах споживача [PERSON] до ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про захист прав споживачів шляхом визнання дій ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» неправомірними. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] не є юридичною особою, а тому договір № 31905 від 02.11.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення повинен бути визнаний недійним та розірваний. Також просить скасувати рішення щодо сплати нарахованих коштів за понадлімітне водовідведення у сумі 2972,18 грн. Ухвалою суду від 21 березня 2023 року звільнено від сплати судового збору Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради в інтересах споживача [PERSON] . Відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи, призначено підготовче провадження по справі. 26 квітня 2023 року від Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. 19 травня 2023 року від представника ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого вимоги позовної заяви не визнали, оскільки вважають їх безпідставними, які взагалі суперечать і не ґрунтуються на діючих нормах законодавства. Протокольною ухвалою суду від 28 червня 2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. 02 жовтня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. 11 жовтня 2023 року [PERSON] надала до суду заяву про слухання справи за відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судове засідання 11 жовтня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. 02.11.2017 року між [PERSON] та ТОВ "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" укладено Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення № 31905. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Сторонами не заперечується, що оскаржуваний договір виконувався у повному обсязі. У своєму позові Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради просить суд, зокрема, розірвати вищевказаний договір, як такий що є недійсним, оскільки порушує норми ст. 203, 215, 229 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Суд критично ставиться до твердження Позивача, що визначення фізичної особи - громадянки [PERSON] як юридичної безперечно є помилкою та обставиною, яка має істотне значення для будь-якого правочину взагалі, оскільки, Відповідачем до відзиву надано дані з Єдиного державного реєстру, відповідно до яких громадянка [PERSON] на момент укладення договору, а саме, 02.11.2017 року, мала статус фізичної особи-підприємця. Основним видом діяльності якої було надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, докази на спростування Позивачем не надано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.10.2016 року [PERSON] прийняла у власність нежиле приміщення, що знаходиться у будинку [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, за адресою: [ADDRESS] знаходився офіс, про що зазначено зокрема у робочому проекті, виконаному ЧП "Майстерстрой" на підставі проекту водопостачання та водовідведення офісу по [ADDRESS] , та актах технічного обстеження водомірного вузла № 117 та актом опломбування № 1196 від 21.04.2017 року, які підписані [PERSON] , та не визнані недійсними, а також не спростовані Позивачем. Крім того, ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В матеріалах справи є скарга [PERSON] до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вхід № 23/0113/Г від 10.01.2023 року з якої не вбачається, що [PERSON] вважає оскаржуваний договір таким, що є недійним або вчиненим під впливом помилки. Навпаки, [PERSON] не заперечує дійсність оскаржуваного договору та посилається на його пункти. У своїй скарзі просила провести перевірку дотримання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" в частині нарахування за понаднормативні каналізаційні стоки. Отже, підстав для розірвання договору, у зв`язку із його недійсністю суд не вбачає. Що стосується позовної вимоги про скасування рішення щодо сплати нарахованих коштів за понадлімітне водовідведення у розмірі 2972,18 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.1 Договору Водоканал зобов`язується надавати Споживачу відповідної якості послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, а Споживач зобов`язується оплачувати послуги в порядку і на умовах визначених Договором та діючим законодавством. Відповідно до п. 1.4 Договору за адресою Споживача встановлено обсяги водопостачання та водовідведення у розмірі 2,3 куб.м/міс., що також встановлено технічними умовами на водопостачання та водовідведення (нежитлового приміщення) офісу по [ADDRESS] . Відповідно до Договору сторони зобов`язались керуватись Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими Наказом Мінжитлкомунгоспу 27.06.2008р. № 190 (далі - Правила № 190), Правилами приймання стічних вод підприємств, установ і організацій у систему каналізації м. Одеси, затвердженими рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.06.2007р. № 632 (далі - Правила № 632), а також іншими нормативними актами. Відповідно до п. 2.3.7 Договору Споживач зобов`язаний щомісячно з 10 по 25 число поточного місяця, в письмовій, встановленій формі, надавати відомості про водоспоживання на своїх об`єктах. Відповідно до п. 3.10 Договору кількість стічних вод, що надходить до каналізаційних мереж, визначається за обсягом води, використаної Споживачем з водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно показників водопостачання або згідно показників засобів обліку стічних вод (якщо такі встановлені), опломбованих та зареєстрованих Водоканалом. За умовами Договору сторони зобов`язались керуватись, зокрема, Правилами приймання стічних вод підприємств, установ і організацій в систему каналізації м. Одеси, затвердженими рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.06.2007 року №632. 29.12.2018 року введені в дію нові Правила приймання стічних вод до системи централізованого водовідведення м. Одеси, затверджені рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 561 від 26.12.2018 р. (далі - Правила № 561). Відповідно до п. 14.3, пп.15.1,15.2 п.15 Правил № 561 виробник повинен контролювати якість, кількість і режим скидання стічних вод Споживачами. Споживачі повинні: - дотримуватися вимог до скиду стічних вод та установлених кількісних та якісних показників стічних вод на каналізаційних випусках Споживачів; - здійснювати систематичний контроль за кількістю та якістю стічних вод, які скидаються ними до систем централізованого водовідведення. Згідно з п. 29 Правил № 561 Споживачі є відповідальними за дотримання вимог скиду стічних вод до систем централізованого водовідведення відповідно до чинного законодавства України та умов договорів. Пунктами 37, 38 Правил № 561 встановлено, що розмір плати, що справляється за скид стічних вод до системи централізованого водовідведення, визначається згідно з Порядком визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до системи централізованого водовідведення, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01 грудня 2017 року № 316. Плата за скид стічних вод до систем централізованого водовідведення у разі порушення вимог щодо якості і режиму їх скидання вноситься Споживачем на рахунок Виробника у порядку та в строки, передбачені договором. Абзацом 3 п.1 розділу II Порядку визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2017р. № 316, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин так і зараз, встановлено, що додаткові обсяги стічних вод споживачів (не враховані договором), що надходять до систем централізованого водовідведення або безпосередньо на каналізаційні очисні споруди виробників, оплачуються споживачами у п`ятикратному розмірі встановленого тарифу на послугу водовідведення. Як вбачається із матеріалів справи, у листопаді 2021 року працівниками Філії було проведено обстеження (рахунок виставлено у грудні 2021 року) та зроблено контрольне зняття показань приладу обліку води та встановлено перевищення лімітів. Тобто [PERSON] було перевищено встановлений п.1.4 Договору ліміт водовідведення. Крім того, Відповідачем до відзиву надано заяву ФОП [PERSON] від 12.01.2022 року про реструктуризацію оплати вищевказаної суми на 6 місяців та зазначено, що [PERSON] повністю сплатила за послуги з водопостачання, а також здійснила декілька оплат за понадлімітне водовідведення. Вищевказані докази та доводи не спростовані Позивачем. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За таких обставин саме на Позивача покладається обов`язок довести, що права, у даному випадку, [PERSON] є порушеними та саме Відповідач по справі допустив вказані порушення, проте Позивачем не надано доказів не спростовують доводів відповідача. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Отже, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі, так як вони необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed