Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивач звернулася з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 31.03.1995 року [PERSON] згідно договору дарування зареєстрованого в по господарській книзі №3 виконкому Крушинської сільської ради народних депутатів, Васильківського району, Київської області за №99 від 31.03.1995 року подарував 1/3 частину незакінченого будівництвом житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON] . Таким же договором [PERSON] інші належні йому на правах власності 2/3 частини вищевказаного будинку були подаровані [PERSON] . Як зазначає позивач, 23 січня 1998 року [PERSON] згідно рішення Крушинської сільської ради народних депутатів від 24 вересня 1997 року №44 отримав в приватну власність земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , загальною площею 0,222 га, не поставивши про це до відома позивача. Позивач стверджує, що після смерті [PERSON] все майно успадкувала відповідач - [PERSON] , в тому числі і спірну земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок по [ADDRESS] , з кадастровим номером 3221484001:02:013:0092. Враховуючи, що право особистої приватної власності на цільну вказану земельну ділянку у гр. [PERSON] виникнути незаконно, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Крушинської сільської Ради, Васильківського району, Київської області, від 24 вересня 1997 року №44 про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,222 гектарів для будівництва, обслуговування житлового будинку з кадастровим номером 5221484001:02:013:0092 [PERSON] та скасувати державний акт № ІІІ-КВ № 002601 від 23.01.1998 року. Також, просить скасувати право приватної власності та кадастровий номер на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] з кадастровим номером 3221484001:02:013:0092, яка належить [PERSON] . Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, при цьому в судовому засіданні остання зазначила, що дізналася про рішення рішення Крушинської сільської Ради, Васильківського району, Київської області, від 24 вересня 1997 року №44 про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,222 гектарів для будівництва, обслуговування житлового будинку з кадастровим номером 5221484001:02:013:0092 [PERSON] в 2013 році, коли помер [PERSON] . Відповідач [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності Представник Глевахівської селищної ради у Фастівському районі Київської області надіслав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, виходить з наступного. Судом встановлено, що із договору дарування від 31.03.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 2-894, вбачається, що [PERSON] прийняв в дар від [PERSON] 2/3 частини житлового будинку готовністю 59%, розташованого у [ADDRESS] . Крім того, 31.03.1995 року [PERSON] згідно вищезгаданого договору дарування подарував 1/3 частину незакінченого будівництвом житлового будинку в [ADDRESS] , [PERSON] . 23 січня 1998 року [PERSON] згідно рішення Крушинської сільської ради народних депутатів від 24 вересня 1997 року №44 отримав в приватну власність земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , загальною площею 0,222 га. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, від 10.04.2014 року, [PERSON] успадкувала після смерті батька [PERSON] земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , загальною площею 0,222 га, кадастровий номер 3221484001:02:013:0092. Крім того, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідка №213238104 вбачається, що [PERSON] зареєструвала право власності на 2/3 частини житлового будинку готовністю 59 %, розташованого у [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] , на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/803/14 від 18.06.2014 року Надаючи правову оцінку даним правовідносинам суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у господарських спорах, що виникають із земельних відносин»(зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Державний акт про право власності на земельну ділянку є документ, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування та сам по собі не може бути підставою виникнення права власності. Пунктом 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною 3 ст. 152 ЗК України також визначено, що захист громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існувала до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права, створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків: л) застосування інших передбачених законом способів. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції Україниоргани державної влади; органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією, законами України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом у даній справі, порушення земельного законодавства, на думку позивача, Крушинською сільською радою при передачі у власність спірної земельної ділянки відбулось в 1997 році. Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), ратифікованоїЗаконом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу. За таких обставин, суд вважає, що задовольнити позовні вимоги позивача неможливо у зв`язку із спливом позовної давності. Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України в абз.3 п.11постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 сформульовано висновок про те, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість довідатися про таке порушення. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право. З врахуванням наведеного, суд вважає, що позивач міг довідатися про порушення її прав ще в 2013 році під час погодження меж спірної земельної ділянки та державної реєстрації, яка відбулася 18.10.2013 року, про те, що відбулось незаконна передача у приватну власність земельної ділянки, більш того, позивач в судовому засіданні особисто підтвердила, що дізналася про порушення свого права в 2013 році. За таких обставин, не дивлячись на те, що земельна ділянка була передана у приватну власність з порушенням вимог земельного законодавства, усунути ці порушення шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування права власності на земельну ділянку неможливо у зв`язку із спливом позовної давності. Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України в абз.3 п.11постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З врахуванням наведеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed