Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Позивач звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказала, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного проживання з відповідачем однією сім`єю народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 09.11.2016 №128. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 125 СК України відповідач визнав себе батьком [PERSON] . Позивач наголошує, що з грудня 2016 року відповідач не проживає разом з нею та дитиною. Через це 13 липня 2017 року звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року позов задоволено, стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач стверджує, що станом на 20 березня 2018 року відповідач жодного разу не здійснив виплату аліментів. Служба у справах дітей Оболонської в м. Києві РДА у відповіді від 15 лютого 2018 року № 10413-306 на запит позивача вказала, що у неї відсутня інформація щодо звернень [PERSON] про місцеперебування [PERSON] , обстеження умов його проживання, а також будь-яких інших звернень, що стосуються його сина. Позивач наголошує, що відповідач не бере участі у матеріальному забезпеченні сина. Не цікавиться ним, його розвитком та навчанням. З огляду на викладене просить позов задовольнити. Ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження та надано відповідачу строк - 15 днів для подання до суду відзиву на позовну заяву. Оболонська в м. Києві районна державна адміністрація надала суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 26 липня 2018 року Оболонським районним судом міста Києва закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 14 листопада 2018 року до Оболонського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з причин його необґрунтованості, а також вказав, що відповідач на момент подачі позову був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням цих обставин позивач мав би звернутися до Апеляційного суду міста Києва з метою визначення підсудності цього спору. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року справу направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року підсудність справи визначено за Солом`янським районним судом міста Києва. 11.10.2023 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заочними рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.01.2021 позов задоволено. Позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 21.07.2022 скасовано заочне рішення суду від 21.01.2021 у даній справі. 13.09.2022 до суду надішли письмові пояснення відповідача, у яких проти позову заперечує, зазначив, що позивачка перешкоджає йому бачитися з сином. Вважає, що немає і не може бути жодних доказів, що підтверджують небажання брати участь у вихованні сина, усі докази відповідачки є надуманим та абсурдними. 26.09.2022 до суду надійшли пояснення позивачки у яких зазначила, що твердження відповідача про вчинення позивачем перепон у спілкуванні з дитиною не відповідає дійсності. Просить звернути увагу, що з липня 2017 року по серпень 2020 року відповідач не сплачував жодних аліментів на утримання дитини, і лише після накладення в рамках виконавчого провадження арешту на майно, у серпні 2020 року, частково погасив заборгованість та в подальшому сплачував аліменти не систематично, а з великими перервами у часі. Зазначає, що відповідачем не наведено жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи, а надання переписки з великим проміжком часу за 2018-2019 роки, яка була здійснена з позивачем після подання позову, є лише виправданням та маніпуляцією відносно відсутності спілкування з дитиною. Просить врахувати подальший психологічний стан та почуття дитини, яка у свідомому життя жодного дня не бачила батька, у разі його раптової появи. У судове засідання сторони не з`явилися, будучи повідомленими про час та місце судового засідання. Від позивача 11.10.2023 надійшла заява, в якій просив проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання від 27 січня 2021 року про розгляд справи без участі представника третьої особи. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Частиною четвертою статті 155 встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 КАС України. Зокрема, пунктом 2 частини першої даної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначає, що від спільного проживання з відповідачем народився [PERSON] .. Відповідач з грудня 2016 року не проживає разом з дитиною та позивачем, син перебуває на її утриманні, постійно мешкає з нею, вона забезпечує сина, дбає про його фізичний і духовний розвиток, а відповідач повністю ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, просить суд позбавити його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , У своїх поясненнях представник відповідача зазначає, що позивака свідомо обмежує право відповідача на спілкування з дитиною, він піклується про дитину, сплачуючи аліменти. На що суд зазначає наступне. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09.11.2016 Каланчацьким районним відділом державної реєстрації актів Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 128, вбачається, що [INFO] народився [PERSON] . Його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. У провадженні Оболонського РВ ДВС у м. Києві перебуває виконавче провадження № [NUMBER] по стягненню з [PERSON] аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 01.08.2022 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 серпня 2022 року становить 1 309,00 грн. Водночас, як вбачається з вказаного розрахунку, за період з липня 2017 року по липень 2020 року, відповідачем жодного разу не сплачувались аліменти. Станом на кінець липня 2020 року його заборгованість становила 29 704,00 грн. І лише у серпні 2020 року було у більшій мірі погашено заборгованість та сплачено аліменти у розмірі 29 705,00 грн. В подальшому, відповідачем не систематично сплачувались аліменти, зокрема здійснювалась погашення заборгованості лише періодично, а саме: у листопаді 2020 року - 3717,00 грн., у лютому 2021 року - 3717,00 грн., у травні 2021 року - 1100,00 грн., у жовтні 2021 року - 1500,00 грн., у грудні 2021 року - 8111,00 грн., у липні 2022 року - 7854,00 грн. Відповідно до висновку Оболонської в м. Києві районної державної адміністрації від 25 липня 2018 року, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування рекомендує позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ч. 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55). Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є повноцінним виконанням батьківських обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування. Також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20) зроблено висновок про те, що лише зазначення відповідачем про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), згідно з якими: «Самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи». Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З досліджених судом доказів встановлено, що відповідач не займається вихованням сина, повністю усунувся та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до дитини будь-якої батьківської уваги та турботи, не забезпечує належних умов для виховання дитини. Суд вважає твердження відповідача, що викладені запереченнях, не свідчать про його бажання брати участь у вихованні та розвитку дитини, мають маніпулятивний характер. Судом критично оцінюються доводи відповідача щодо того, що позивачка обмежує його у спілкуванні з дитиною, так, доказів на підтвердження цього надано не було, з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини до суду він не звертався. Вищевикладені обставини та пояснення відповідача, з урахуванням відсутності доказів чинення перешкод у спілкуванні з дітьми, свідчать про байдужість відповідача до його батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Суд враховує і те, що про ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо. Суд вважає, що позивач навів численні посилання на те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, контакту з дитиною не має і не вживав жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки в добровільному порядку, аліменти за рішенням суду протягом тривалого проміжку часу (3 років) не сплачував, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. В той же час, відповідач не надав доказів обставин на підтвердження належного виконання ним батьківських обов`язків, а так само на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та бажання брати участь у її вихованні. Лише той факт, що відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. При цьому суд враховує і тривалість розгляду справи, під час якого відповідачем також не було вчинено жодних дій, які б могли свідчити про його інтерес до дитини та бажання виконувати батьківські обов`язки. З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Враховуючи досліджені судом докази та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 Європейський суд з прав людини вказав, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проявляє заінтересованості в долі сина, не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Згідно викладеного, враховуючи найкращі інтереси малолітнього [PERSON] , беручи до уваги встановлені обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] не зацікавлений у здійсненні своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved