Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому зазначає, що 12.04.2018 року між ним та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу № 21-03 транспортного засобу марки «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , з умовою подальшого переоформлення автомобіля. Відповідач отримав від покупця грошові кошти та передав йому автомобіль. Окрім того, на підтвердження продажу автомобіля, відповідач оформила генеральну довіреність на право користування та переоформлення та зняття транспортного засобу з реєстрації. Таким чином вважає, що умови договору були виконані належним чином, а автомобіль перейшов у його приватну власність. Вказує, що здійснюючи рух транспортним засобом, його було зупинено працівниками поліції та доведено до відома, що на даний автомобіль накладено арешт. У подальшому, автомобіль було вилучено. Наголошує, що накладення арешту на автомобіль та вилучення останнього, порушує його право власності на таке рухоме майно. Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на автомобіль марки «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] та зобов`язати приватного виконавця Доготара М.В. зняти з нього арешт. ІІ. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії у справі. 31.07.2023 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, а також, у якості забезпечення позову, було накладено арешт на автомобіль марки «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] . 25.09.2023 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не зявився, однак останній надіслав до суду заяву про визнання позову та з проханням справу розглянути без їхньої участі. Приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Доготар Миколи Вікторовича у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, письмових заяв по суті справи та з процесуальних питань не надсилав.. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 12.04.2018 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 21-03, згідно з умовами якого сторони дійшли взаємної згоди про те, що продавець ( [PERSON] ) зобов`язується продати, а покупець ( [PERSON] ) зобов`язується купити та оплатити вартість автомобіля «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Згідно п. 5 договору, право власності на товар, купівля-продаж якого здійснюється відповідно до даного договору, переходить від продавця до покупця в момент фактичної передачі товару. Разом із тим, згідно п. 6.2.2. договору, продавець зобов`язався протягом 10-ти робочих днів відновити втрачений документ та провести перереєстрацію даного транспортного засобу в органах ВРЕР ДАІ. 12.08.2018 року [PERSON] , в якості оплати за товар (автомобіль), отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 7000,00 Євро, що підтверджується копією розписки. Згідно з актом приймання-передачі транспортного засобу № 2 від 12.04.2018 року, на виконання укладеного договору № 21-03 від 12.04.2018 року, продавець ( [PERSON] ) передала, а покупець ( [PERSON] ) отримав автомобіль «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Встановлено також, що 12.04.2018 року, тобто у день укладення договору та передачі автомобіля, у витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна (№ 55389927 від 12.04.2018 року) були відсутні відомості про наявні обтяження щодо автомобіля «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Разом із тим, відповідно до витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна № 86850580 та № 86850103 від 12.10.2023 року, встановлено, що 22.01.2020 року, постановою державного виконавця третього ВДВС було накладено арешт на автомобіль «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Окрім того, постановою приватного виконавця Доготара М.В. від 30.09.2020 року було накладено арешт на все нерухоме майно, яке перебуває у власності [PERSON] . ІV.Норми права, які застосував суд та мотиви з яких виходив, вирішуючи питання про визнання права власності на рухоме майно та зняття з нього арешту. За частиною другою статті 41 Основного Закону України "право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом". Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законними межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними (Рішення КС України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021). Відповідно до приписів статті 328 ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти або правовідносини. Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб. Найбільш поширеними похідними способами набуття права власності юридичними особами є набуття права власності на підставі правочинів (стаття 334 ЦК України) та внаслідок правонаступництва (стаття 107 ЦК України). У похідних способах набуття права власності на майно судам необхідно враховувати вірогідність наявності на це майно прав інших осіб - невласників, наприклад, іпотекодержателя, заставодержателя, орендаря, іншого суб`єкта обмеженого речового права. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 319 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України). Відповідно до статті 34 Закону № 3353-XII державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Отже, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону № 3353-XII та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів. Як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу. Такого висновку дійшла ВП ВС ухвалюючи постанову від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, провадження № 12-33гс22. Крім того, правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує. Подібні правові висновки щодо застосування положень статті 34 Закону № 3353-XII викладено Верховним Судом також у постановах від 13 грудня 2018 року у справі № 910/11266/17, від 21 травня 2019 року у справі № 912/1426/18 та від 30 липня 2019 року у справі № 905/1053/18. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до частини восьмої статті 26 цього Закону у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця. Зазначені положення свідчать про те, що боржник не вправі розпоряджатися майном, на яке накладений арешт, крім випадків, передбачених законом. Зокрема, у таких випадках боржник не має права відчужувати своє майно, на яке накладений арешт. Частиною 1-2 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. V. Висновки суду за результатами розгляду справи. Як було встановлено, відповідно до пункту 5 договору, право власності на автомобіль переходить від продавця до покупця в момент його фактичної передачі. Тобто необхідною підставою переходу права власності на таке рухоме майно сторони визначили виключно одну умову: фактичну передачу автомобіля покупцю. Така умова була виконана, що підтверджується актом прийому-передачі автомобіля. Відтак, [PERSON] набув право власності на автомобіль «Ford Transit», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] в момент фактичної передачі йому транспортного засобу. Що стосується пункту 6,2,2 вказаного договору, який зобов`язує продавця протягом 10-ти робочих днів відновити втрачений реєстраційний документ та провести перереєстрацію даного транспортного засобу в органах ВРЕР ДАІ, варто вказати, що виконання чи невиконання такої умови договору, не має наслідком виникнення у покупця права власності на вказане рухоме майно, адже єдиною умовою переходу права власності, згідно п. 5 договору, є, виключно, фактична передача товару. Невиконання вказаної умови договору (про зобов`язання здійснити перереєстрацію), не тягне за собою його недійсність. Окрім того, варто наголосити, що на момент укладення договору купівлі-продажу та передачі автомобіля, будь-який обмежень для [PERSON] (як власника) щодо розпорядження своїм майном не існувало. Також, варто вказати, що позивач, пред`являючи вимогу про визнання права власності на рухоме майно та зняття з нього арешту, обрав належний спосіб захисту, адже він не є боржником у виконавчому провадженні, його право власності на рухоме майно порушується (оскільки він позбавлений можливості розпоряджатись автомобілем) та не визнається, отже існує спір про право власності. Таким чином, виходячи з умов укладеного договору, право власності на автомобіль перейшло до [PERSON] 12.04.2018 року, в момент фактичної передачі автомобіля. Відтак, подальше накладення арешту на нього, порушує право власності позивача. За таких умов, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. VI. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що при поданні позову, позивачем було сплачено судовий збір за позовну вимогу про визнання права власності у розмірі 2320,5 гривень. Разом із тим, позивачем не було сплачено судовий збір за предявлену позовну вимогу про зняття арешту з майна. Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»), що складає 1073,60 гривень. Враховуючи викладене, несплачений позивачем судовий збір у розмірі 1073,60 гривень, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Судовий же збір у розмірі 2320,50 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved