Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Адвокат Світлик Я. В., звернулася до суду із позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 17.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду.11.05.2012 року відповідач під час перебування у шлюбі, зі згоди чоловіка, набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На пропозиції позивача укладати договір про поділ майна подружжя та встановлювати порядок користування житлом відповідачка відмовилася. Оскільки майно придбано в період шлюбу, то належить їм на праві спільної сумісної власності. Тому, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 63, 69 - 71СК України, ст. 368 ЦК України, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на частину вказаного житлового будинку. Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19\~вересня 2023\~року представник\~відповідача адвокат\~Петрук С.О.\~надала до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~\~в якому\~вказала,\~що відповідач\~визнає позовні\~вимоги частково:\~а саме\~в частині\~визнання за\~ [PERSON] \~права власності\~на \~частину житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~та спорудами,\~який знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~в задоволенні\~решти позовних\~вимог просить\~відмовити за\~безпідставністю.\~Вказала,\~що дійсно\~рішенням суду\~було розірвано\~шлюб між\~сторонами,\~що був\~зареєстрований 27.12.2011\~року.\~Розірвання шлюбу\~не припиняє\~права спільної\~сумісної власності\~на майно,\~набуте за\~час шлюбу.\~Строк позовної\~давності на\~подання позовної\~заяви про\~поділ спільно\~нажитого майна\~після розлучення\~встановлено у\~три роки\~статтею 72\~СК України,\~а отже\~нерухоме майно\~щодо якого\~заявлено позов\~є спільним\~сумісним майном\~сторін,\~тому перша\~позовна вимога\~не підлягає\~задоволенню.\~Щодо визначення\~часток у\~спільному майні\~відповідач ніколи\~не мала\~заперечень,\~тому вимогу\~позивача про\~визнання за\~ним права\~власності \~частину житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~та спорудами\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~визнає та\~просить задовольнити. Щодо стягнення судових витрат зазначає, що немає підстав для стягнення із відповідача вартості послуг правової допомоги та судового збору, оскільки відповідачкою не порушувались права позивача, для вирішення спору у позасудовому порядку позивач до відповідачки не звертався. Для визначення вартості майна не було необхідності замовляти експертну оцінку, оскільки довідку про вартість об`єкту нерухомості позивач мав змогу отримати безкоштовно на порталі державних послуг ФДМУ. Позивач надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Представник позивача - адвокат Світлик Я.В.\~ подала до суду клопотання, в якому просила розгляд справи провести без участі позивача та його представника. Представник відповідача\~ адвокат\~Петрук С.О. \~надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без особистої участі відповідача та його представника. Поданий відзив на позов просила врахувати при вирішенні справи по суті. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 211 ЦПК України. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що 27 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Карлівського районного управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №185. На підставі заочного рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2020 року по справі № 531/1970/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано . У період перебування у шлюбі, а саме, 11 травня 2012 року між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Полтавської області Єременко Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 350 від 11 травня 2012 року. Відповідно до вказаного договору купівлі - продажу, продавець передала у власність (продала), а покупець прийняла у власність (купила) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Продаж зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами вчинявся за домовленістю сторін за ціною 79849,00 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору повністю. Факт передачі грошей підтверджується підписами сторін на цьому договорі (п. 2 договору купівлі продажу житлового будинку). Відповідно до п. 10 вказаного договору купівлі продажу, покупець діяла зі згоди свого чоловіка [PERSON] , висловленої у заяві, підпис на якій \~ \~ \~ \~ засвідчено приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Полтавської області Єременко Н.О. 11.05.2012 року за реєстром № 349. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстроване за відповідачем [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №338894594 від 12.07.2023 року. Отже, спірне нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ), придбане сторонами під час перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідач визнала вимоги позивача про поділ нерухомого майна у рівних частинах. Згідно із ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач [PERSON] визнала позовну вимогу про визнання за [PERSON] права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суд приймає таке визнання, оскільки воно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, з врахуванням вимог чинного законодавства, та застосування його до фактичних обставин справи, з огляду на той факт, що відповідач не спростовує, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном сторін, а позовну вимогу щодо визнання права власності за позивачем на вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами визнає, про що надано суду відповідно заяву, суд дійшов висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача вартості послуг правової допомоги, оскільки відповідачкою не порушувалися права позивача. Крім того, посилається на те, що відповідач перебуває за межами України в зв`язку із запровадженням в країні воєнного стану разом з неповнолітньою донькою сторін, а тому не має коштів на відшкодування витрат, понесених позивачем на власний розсуд, без реальної потреби їх понесення. Судом встановлено, що згідно Акту наданих послуг (виконаних робіт) від 03.10.2023 року між адвокатом Світлик Я.В. та позивачем [PERSON] , оплата послуг адвоката повинна здійснюватися в сумі 3500,00 грн. Проаналізувавши надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та витраченим часом на надання таких послуг, та підтверджуються актом наданих послуг (виконаних робі) від 03.10.2023 року. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з\~\~ [PERSON] на користь [PERSON] суму витрат на правову допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот ) грн. 00 коп. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до ст.141 ЦПК України. При зверненні до суду відповідно до квитанції №9312-3483-9542 7215 від 21.07.2023 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 662,50 грн. Отже, повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов. На підставі\~ викладеного,\~

Outcome: approved