Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просила: 1) встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без реєстрації шлюбу у період часу з 01.03.2000р. до 18.01.2022р. за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати автомобіль Volkswagen T4, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , сумісною власністю подружжя; 3) стягнути з відповідачів на користь позивачки 1/2 частину вартості такого автомобіля, яка становить 100\~563,65 грн., порівну з кожного, тобто по 33\~521,22 грн. з кожного; 4) визнати однокімнатну квартиру загальною площею 35,1кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю позивачки та [PERSON] ; 5) визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку такої квартири. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з березня 2000 року вона та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка. В період спільного проживання ними за спільні кошти було придбано квартиру та автомобіль, які були зареєстровані на праві особистої власності лише за [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер і спадкоємцями першої черги є його діти (відповідачі), які звернулись з відповідними заявами про прийняття спадщини. Натомість придбані під час спільного проживання позивачки та [PERSON] квартира та автомобіль є їх спільною сумісною власністю, а тому половина такого майна не входить до складу спадщини після смерті [PERSON] . Оскільки право власності на таке майно за позивачкою не зареєстроване та не визнається з боку відповідачів, то вона звернулась до суду з даним позовом. Відповідачі заперечили проти позовних вимог та у письмовому відзиві просили відмовити у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовують тим, що факт проживання позивачки з [PERSON] однією сім`єю не підтверджується належним чином з точки зору достатності та допустимості наданих позивачкою доказів. У відзиві зазначається, що спірна квартира та автомобіль були придбані [PERSON] за особисті кошти, а тому є його особистою власністю. Додатково зазначається про відсутність правових підстав для визнання спірної квартири спільним сумісним майном з огляду на особливості правового регулювання, передбачені Кодексом про шлюб та сім`ю, що діяв на момент придбання такої квартири. Окремо у відзиві зазначається про несправедливість та необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідачів грошової компенсації половини вартості спірного автомобілю, оскільки автомобіль фізично перебуває у володінні позивачки. 11.01.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з учасників справи. 24.01.2023р. від адвоката Гончара С.М., який діє на підставі ордерів серії СА №1046256 від 24.01.2023р. та СА №1046255 від 24.01.2023р. в інтересах відповідачів [PERSON] та [PERSON] відповідно, на адресу суду надійшов відзив проти позову з обґрунтуванням позиції відповідачів. За клопотанням позивачки 07.02.2023р. судом постановлено ухвалу про витребування у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Малої Н.А. копії спадкової справи після [PERSON] , який помер [INFO] . На виконання зазначеної ухвали суду 06.03.2023р. на адресу суду надійшла копія відповідної спадкової справи №9/2022. Ухвалою суду від 21.04.2023р. за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] 23.05.2023р. на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла письмова заява через систему «Електронний суд», в якій він просив розглянути справу без його участі через неможливість прибуття в судове засідання з поважних причин. Додатково у заяві зазначено, що [PERSON] не визнає позовних вимог та підтримує позицію інших відповідачів, що викладена у їх письмовому відзиві. 25.05.2023р. судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Додатково пояснила, що при придбанні спірної квартири більшу частину коштів вклав [PERSON] , приблизно 3000 дол. США, а вона меншу 1500 дол. США. Проте у квартирі були зроблені істотні поліпшення її стану внаслідок ремонту за рахунок запозичених нею коштів та їх спільних зусиль, тому частки у праві власності мають бути рівними. Вказала, що вони понад 22 роки спільно жили однією сім`єю, то в її квартирі, то у спірній квартирі. Коли вони спільно жили в її квартирі, то спірну квартиру здавали в оренду. На теперішній час спірний автомобіль зберігається у гаражі у свата. Зазначила, що вони нормально спілкувались з дітьми [PERSON] і ті приходили до них в гості. Також пояснила, що між [PERSON] та його дітьми і колишньою дружиною був спір щодо іншої квартири, який розглядався в судовому порядку. Представник позивача також підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Додатково пояснив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти позивачки та [PERSON] , а після її придбання там ще був зроблений ремонт також їх спільними коштами та зусиллями, а отже така квартира фактично є спільним сумісним майном. Спірний автомобіль також придбаний за спільні кошти, але був оформлений на [PERSON] , оскільки той мав водійське посвідчення. Зауважив, що на момент придбання спірної квартири позивачка працювала і мала власні кошти, які і були використані спільно з коштами [PERSON] , для придбання спірної квартири. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що батько ( [PERSON] ) повернувся з заробітків наприкінці 1999р., де був близько трьох років, і дізнався про розірвання шлюбу з її матір`ю. Намагаючись примиритись з січня 2000р. вони всі проживали разом у квартирі по [ADDRESS] , але оскільки батьки не налагодили стосунків, то батько став проживати окремо і деякий час жив у свого друга [PERSON] . Потім батько придбав собі спірну квартиру, яка межує з квартирою позивачки, внаслідок чого вони і познайомилися, як сусіди. Зазначила, що не заперечує тієї обставини, що позивачка та батько відповідачки мали близькі стосунки і допомагали один одному у складних моментах, зокрема підтримували один одного під час лікування, проте характер їх стосунків не мав ознак, притаманних подружжю. Зауважила, що вона переконана у тому, що характер стосунків між позивачкою та [PERSON] не мав ознак проживання однією сім`єю, а тому відсутні підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю та його поділу. Представник відповідачів в судовому засіданні також заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві проти позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що познайомилась з позивачкою на початку 2000р. У 2000році під час святкування дня народження позивачки вона познайомилась з [PERSON] і з того часу вони всі разом дружили, ходили в гості один до одного. Вказала, що позивачка з [PERSON] жили у трикімнатній квартирі позивачки до смерті [PERSON] . Останні кілька років приходили в гості рідше, на свята. Пояснила, що [PERSON] розповідав, що придбав квартиру і казав, що його діти не мають прав на цю квартиру. Щодо обставин ведення спільного бюджету позивачки та [PERSON] свідку нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачкою в квартирі [ADDRESS] і знає останню з 1996 року. Позивачка та [PERSON] жили як одна сім`я у квартирі позивачки з березня 2000 року, бо у [PERSON] не було свого житла. Коли їх сусід з`їхав, то вони купили квартиру, але проживали в квартирі позивачки. До них в гості приходили онуки. Зазначила, що коли [PERSON] хворів, то саме позивачка піклувалась про нього та доглядала його, а не діти. Вказувала, що завжди думала, що позивачка та [PERSON] є чоловіком та дружиною і не знала, що вони не укладали між собою шлюб. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачку знає з 1999 року, а з [PERSON] , познайомилась 08.03.2000 року. Вони всі товаришували між собою, разом святкували свята. Вона знає всіх дітей [PERSON] особисто і бачила як ті приводили до позивачки своїх дітей (онуків [PERSON] ). Зазначила, що вона впевнена, що позивач та [PERSON] жили разом, мали спільний побут та спільно вели господарство, тобто проживали однією сім`єю. Про обставини придбання спірного автомобіля їй відомо лише зі слів позивачки, що такий автомобіль придбаний за кошти позивачки. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку з 1990р., бо проживає по сусідству у квартирі [ADDRESS] . Була в гостях у позивачки. [PERSON] вперше побачила взимку 2000р. Заходила в гості до позивачки, щоб привітати її з ювілеєм 50 років, і в той день позивачка представила [PERSON] , як свого чоловіка. З того часу свідок зустрічала [PERSON] , майже щодня. Зазначає, що позивачка та [PERSON] жили однією сім`єю у квартирі позивачки і саме там вона їх бачила, бо заходила до них раз на два місяці. Також їй відомо, що вони купили сусідню квартиру, але жили у квартирі позивачки. Свідок [PERSON] пояснила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який було розірвано в листопаді 1999 року. Починаючи з 1994р. чоловік перебував на заробітках у Москві, але періодично приїзджав додому. Так, як в чоловіка у Москві появилася інша жінка, то відносини між ними погіршилися і вона у листопаді 1999р. подала на розлучення. Коли в грудні 1999р. [PERSON] повернувся додому, вона повідомила йому, що вони вже розлучені, але після цього вони ще намагалися примиритися та проживали разом до весни 2000р. В березні 2000 року вони остаточно розірвали стосунки і чоловік з`їхав з квартири та жив у свого товариша. Потім їй стало відомо, що чоловік придбав у власність однокімнатну квартиру, про це він особисто сказав їх сину [PERSON] . Також пояснила, що чоловік був заощадливим та мав власні кошти на придбання такої квартири. Свідок [PERSON] пояснив, що знав сім`ю [PERSON] з 1984 року, а саме [PERSON] , з яким товаришував, а також [PERSON] його дружину та їх дітей. [PERSON] їздив на заробітки до Москви. Коли навесні 2000р. між подружжям взагалі розладилися відносини [PERSON] залишив сім`ю та жив у свого товариша. В травні 2000р., за його (свідка) рекомендацією, [PERSON] придбав собі однокімнатну квартиру, в якій спочатку жив один, а вже десь через рік в його житті появилася позивачка. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку з моменту заселення в будинок, дружила ще з її мамою, в їх квартирі бувала часто, майже через день. [PERSON] знала, як чоловіка позивачки, ще за рік до купівлі ним сусідньої квартири [ADDRESS] . Спочатку про те, що [PERSON] проживає в них, як зять, їй повідомила мати позивачки, а вже потім вона і сама вже постійно бачила [PERSON] в квартирі позивачки. Вони проживали однією сім`єю то в квартирі позивачки, то в однокімнатній квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство. Позивачка доглядала за [PERSON] коли він хворів, лікувала його. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був припинений внаслідок його розірвання 23.11.1999р., що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу /а.с. 17/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 14/. За період життя [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] . Право власності ним набуто на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2000р. у зв`язку з купівлею квартири за ціною 20\~520 грн. /а.с. 18/. Згідно звіту про проведення оцінки майна від 22.07.2022р. ринкова вартість такої квартири складає 1\~097\~000грн /а.с. 19-22/. Також за [PERSON] з 28.07.2011р. зареєстрований автомобіль марки Volkswagen, модель T4, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 23/. Право власності на автомобіль набуто на підставі довідки-рахунка серії [NUMBER] від 04.05.2011р. у зв`язку з купівлею такого автомобілю вартістю 16460,29 грн. /а.с. 24/. Згідно висновку про вартість автомобіля станом на 26.07.2022р. його ринкова вартість складає 201\~127,30 грн. /а.с. 25-26/. У зв`язку із смертю [PERSON] за заявою позивачки приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А. було заведено спадкову справу №9/2022 /а.с. 105/. Окрім позивачки, з заявами про прийняття спадини до нотаріуса звернулась також відповідачі, які є дітьми [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с. 123, 126, 127/. Згідно відомостей управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Павленко В.І. з 05.05.2000р. до моменту смерті мав зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] /а.с. 129/. Позивачка з 27.03.1992р. по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . В період часу з серпня 1994 року по травень 2005 року позивачка працювала у контрольно-ревізійному управлінні Черкаської області на посаді провідного контролера-ревізора і мала стабільний дохід у вигляді заробітної плати, що підтверджується довідкою Управління північного офісу Держаудитслужби в Черкаській області від 14.07.2022р. /а.с. 26,/ довідкою про доходи /а.с. 27/ та відомостями з трудової книжки /а.с. 28-31/. Учасники справи не заперечують тієї обставини, що з травня 2000 року по день смерті [PERSON] , останній мав близькі стосунки з позивачкою. Натомість позивачка стверджує, що стосунки з [PERSON] мали характер подружніх, оскільки вони разом проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та побут, піклувались один про одного з березня 2000 року до дня смерті [PERSON] . Оскільки позивачка і [PERSON] проживали однією сім`єю, то набуті [PERSON] спірна квартира та автомобіль є їх спільним сумісним майном, а відтак позивачка має право на половину такого майна. З метою захисту своїх майнових прав та інтересів позивачка звернулась до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та щодо майнових прав на майно, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку аргументам сторін в контексті спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до ст. 13 Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі КпШС), який регулював сімейні правовідносини до 31.12.2003р., права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачкою період, тобто з березня 2000 року до 01.01.2004 року. Зазначений висновок узгоджується з позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 24.04.2019р. у справі№163/754/17, від 06.04.2020р. у справі №641/7033/18, від 24.01.2020р. у справі №546/912/16-ц, від 19.03.2020р. у справі №303/2865/17. За таких обставин позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки та [PERSON] в період з 01.03.2000р. до 01.01.2004р. не підлягають задоволенню. Стосовно іншої частини позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, то суд виходить з наступного. Частиною другою статті 3 СК визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ч. 1 ст. 36 СК шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю (постанови Верховного Суду від 19.03.2020р. у справі №303/3865/17, від 08.12.2021р. у справі №531/295/19). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та [PERSON] у період з січня 2004 року до моменту смерті останнього підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому суд не бере до уваги надані позивачкою пояснення від імені [PERSON] через те, що такі пояснення не відповідають критеріям допустимості доказів, оскільки суду не наданий оригінал відповідного документу або його копію, що засвідчена у встановленому законом порядку та легалізована відповідними державними органами України. До того ж зміст таких пояснень не містить застережень про обізнаність особи, яка їх виклала, про її відповідальність за надання суду завідомо недостовірних свідчень. Також судом встановлено, що характер відносин, їх тривалість, спосіб спілкування позивачки та [PERSON] між собою та з їхніми родичами, спосіб проведення відпочинку, спосіб піклування один про одного (закупівля продуктів харчування, підтримка під час медичного лікування), місце проживання, поведінка позивачки та [PERSON] перед сторонніми особами свідчать про те, що такі особи мали спільний побут, вели спільне господарство та були пов`язані взаємними правами та обов`язками, що характерні для сімейних стосунків чоловіка та жінки. Всі ці обставини у сукупності свідчать про те, що характер відносин між позивачкою та [PERSON] мав ознаки сімейного життя чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд критично ставиться до доводів відповідачів про протилежне, оскільки такі доводи не підтверджуються належними доказами та не спростовують об`єктивності висновків суду, що ґрунтуються на оцінці досліджених в судовому засіданні доказів. Таким чином суд доходить висновку, що в період часу з 01.01.2004р. до 18.01.2022р. позивачка та [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та дружина. В той же час суду не надано доказів того, що увесь період спільного проживання позивачка та [PERSON] проживали у належній померлому квартирі за адресою: [ADDRESS] . В цьому контексті слід звернути увагу, що по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що такі особи проживали періодично то в квартирі [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , то в квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачці. Отже вимоги про визнання факту проживання однією сім`єю за конкретною адресою не підлягають задоволенню. Стосовно майнових вимог позивачки, то суд виходить з наступного. Зважаючи на відсутність правових підстав для визнання факту проживання однією сім`єю позивачки та [PERSON] на момент набуття останнім права власності на спірну квартиру, то правовий режим права власності на таке майно визначається спеціальними нормами закону. В цьому контексті слід звернути увагу, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, стосовно майна набутого до 01.01.2004р., мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Верховний Суд у постанові від 24.04.2019р. у справі№163/754/17 зазначив, що «розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.» По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що позивачка та [PERSON] познайомились у березні 2000р. і з того часу стали підтримувати близькі стосунки. Спірна квартира була набута [PERSON] у власність на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2000р. Обставини, які б підтверджували, що набуття такої квартири відбулось внаслідок спільної праці позивачки та [PERSON] судом не встановлені, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку на підтвердження таких обставин. Та обставина, що позивачка була працевлаштованою та мала постійний дохід у вигляді заробітної плати, не спростовує правильності висновків суду, оскільки вочевидь спільна праця позивачки та [PERSON] за короткочасний період їх знайомства (березень-квітень 2000 року), з огляду на розмір доходів позивачки в цей період часу, не є тією обставиною, яка обґрунтовує правомірність вимог про те, що спірна квартира може бути визнана об`єктом їх спільної власності в рівних частках. Не підтверджуються належним чином і доводи позивачки про те, що у спірній квартирі робився ремонт спільними зусиллями. До того ж в цьому аспекті слід звернути увагу, що сам факт участі позивачки у проведенні ремонтних робіт у спірній квартирі не надає їй правових підстав для набуття права власності на таку квартиру. Отже позовні вимоги в частині визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку такої квартири є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно вимог щодо спірного автомобілю, то суд зауважує наступне. Під час розгляду справи суд дійшов висновку, що позивачка та [PERSON] в період часу з 01.01.2004р. до 18.01.2022р. проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Отже майно, що набуте ними в цей період часу є відповідно до ст. 74 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно ст. 60 СК Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Верховний Суд у постанові від 04.03.2021р. у справі №343/1294/18 виснував, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин в даному випадку тягар доказування щодо спростування презумпції належності спірного автомобіля до спільної сумісної власності позивачки та [PERSON] покладається на відповідачів. Натомість всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачами не надано суду доказів того, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти [PERSON] . Також не надано суду і будь-яких доказів на підтвердження інших обставин, які б спростували презумпцію належності спірного автомобіля до спільної сумісної власності позивачки та [PERSON] . Згідно ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірний автомобіль був набутий [PERSON] у власність на підставі довідки-рахунку серії [NUMBER] від 04.05.2011р., тобто під час фактичного його перебування у шлюбних стосунках з позивачкою, а відтак такий автомобіль є об`єктом їх спільної сумісної власності. З огляду на презумпцію рівності часток власників у праві спільної сумісної власності, то позивачці належить 1/2 частка спірного автомобілю. В той же час у позові заявлено вимогу про припинення права власності позивачки на 1/2 частку спірного автомобілю та стягнення з відповідачів, як спадкоємців іншого співвласника, на користь позивачки вартості такої частки. В цьому контексті суд зауважує, що по своїй суті такі вимоги відносяться до вимог про поділ майна в натурі, які регулюються статтею 364 ЦК, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений у натурі між сторонами без втрати свого цільового призначення. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірний автомобіль фактично перебуває у володінні позивачки. Відповідачі, як спадкоємці іншого співвласника спірного автомобіля, прийняли у встановленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON] , а відтак у відповідності до положень ст.ст. 1226, 1267 ЦК мають право на набуття у власність в рівних частках право власності на 1/2 частку спірного автомобілю (тобто по 1/6 за кожним). Разом з тим, з огляду на положення ч. 3 ст. 1267 ЦК відповідачі за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. На момент розгляду справи процедура реалізації відповідачами їх права на спадкування після смерті [PERSON] не завершена через наявність спору між сторонами щодо правового режиму майна, яке входить до спадкової маси. Тільки після вирішення даного спору відповідачі зможуть реалізувати своє право на спадкування та за домовленістю між собою визначитись з розміром їх часток у спадщині. Отже відповідачі ще не реалізували в повній мірі своє право на спадкування частки спірного автомобілю і мають право на укладання між собою договору про зміну розміру часток у спадщині або договору про поділ спадщини. Крім того, беручи до уваги ту обставину, що на момент розгляду справи кожному з відповідачів умовно належить по 1/6 частині спірного автомобілю, а позивачці належить 1/2 частка такого автомобілю, і при цьому автомобіль з моменту його придбання по теперішній час перебуває у володінні позивачки, то вимога про виділення в натурі такого автомобілю відповідачам та стягнення з них компенсації половини його вартості на користь позивачки не відповідає засадам розумності, справедливості та добросовісності, а тому не підлягає задоволенню. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що відповідні витрати складаються з судового збору, що сплачений позивачкою при звернення до суду з позовом в розмірі 7483,04 грн. За наслідками розгляду справи задоволенню підлягають дві позовні вимоги (встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спірного автомобілю спільною сумісною власністю). За таких обставин позивач має право на відшкодування витрат з оплати судового збору пропорційно задоволених позовних вимог, тобто на суму 1998,04 грн. Отже на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивачки по 666,01 грн. в якості компенсації витрат з оплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial