Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник, звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Обґрунтовуючи вимоги даного позову [PERSON] вказує на те, що [INFO] у неї народився син [PERSON] , його батьком є [PERSON] , [INFO] . Син проживає з матір"ю та вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , які його утримують та піклуються про нього. Позивач зазначила, що [PERSON] участі у вихованні та догляд дитини не бере, матеріальної допомоги не надає та відмовляється надати дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. З урахуванням вище викладеного, позивач просила надати їй дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] за межі України, а також на оформлення проїзних документів у період з 17.07.2023 року по [INFO] без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] ; дозволити їй або її офіційному представникові, без дозволу (згоди) батька [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] ; судові витрати просила покласти на відповідача. Ухвалою судді було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Надано час учасникам справи для подання заяв по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з"явилися, адвокат надав заяву про розгляд справи за відсутності його та довірителя, на задоволенні позову наполягав. Відповідач в судове засідання не з"явився, про причини не явки не повідомив, відзиву не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Батьком дитини вказаний [PERSON] , відповідно до заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.09.2020 року, копію якого долучено до матеріалів(а.с.13-16). 07.08.2021 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.10). Згідно з викладеним у позові, син проживає з матір"ю та вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , які його утримують та піклуються про нього. Позивач зазначила, що [PERSON] участі у вихованні та догляд дитини не бере, матеріальної допомоги не надає. Жодних доказів на спростування вказаного відповідачем надано не було. Позивач зверталася з проханням до батька дитини про надання дозволу на виїзди за кордон до повноліття сина, однак дозволу так і не отримала. З урахуванням вище викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом через неможливість вирішення питання у досудовому порядку. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Позивач у позові посилається на необхідність виїзду дитини для відпочинку та оздоровлення, вказуючи при цьому період для надання дозволу на виїзд без згоди батька з 17.07.2023 року до [INFO]. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження №14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц (№6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон малолітньому сину сторін на переконання суду суперечать законним правам і інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітнього сина сторін не має. Враховуючи вище наведені обставини, беручи до уваги не надання дозволу батьком дитини на виїзд сина за кордон, зважаючи на воєнний стан в країні та відсутність відзиву відповідача, з урахуванням того, що при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимоги. При визначенні строку для надання дозволу на виїзд дитини за кордон, суд бере до уваги воєнний стан, а також те, що в даному випадку дозвіл на виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується, а тому суд приходить до висновку про можливість надання дозволу на виїзд строком на один рік. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial