Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить: - визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ ЕС.ДІ.СІ.ГРУП». Посилається в позові на те, що 02 серпня 2007 року між ним та ПАТ «Банк Форум» був укладений кредитний договір №0263/07/01-N, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрований за №4051. 13 липня 2018 року між банком та [PERSON] було укладено договір №1216-ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором. Також було укладено договір про відступлення прав за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. від 13 липня 2018 року та зареєстрований за №1397. 20 листопада 2018 року державний реєстратором філії КП Київської обласної ради «Готово» м.Києва Першиним В.М. внесено запис про право власності [PERSON] на земельну ділянку № [NUMBER] та будинок № [NUMBER] . Зазначена державна реєстрація права власності на будинок та земельну ділянку за [PERSON] відбулася внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання, що передбачено умовами іпотечного договору та відповідно до ст.ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку». 10 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого [PERSON] відступила всі права і обов`язки кредитора за кредином договором на користь ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП». Також посилається, що ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 29 вересня 2014 року відкрито провадження за позовом Банку до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва 30 липня 2019 року провадження у справі закрито у зв язку з припиненням банку, як юридичнрї особи. Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 30 липня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2020 року ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» залучено до участі у справі, як правонаступника банку. Зазначає, що оскільки ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на підставі оспорюваного договору передано недійсне право вимоги, останній не може бути новим кредитором за кредитним договором, а також правонаступником банку. Вважає, що укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги призвело до порушення його прав, оскільки з нього може бути стягнута заборгованість за кредитним договором, що суперечить ч.5 ст.36 Закону України «Про іпотеку», оскільки погашення заборгованості відбулося за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилається, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги [PERSON] , як іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання були недійсними, тобто у [PERSON] на час укладення оспорюваного договору від 10 лютого 2020 року було відсутнє право вимоги за кредитним договором, що суперечить ч.1 ст.656 ЦК України. Крім того, уклавши договір про відступлення права вимоги за кредитним договором [PERSON] отримала фінансування, а ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» набуло право одерження прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. З цього слідує, що укладений між [PERSON] та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» договір про відступлення прав вимоги є договором факторингу, який суперечить ст.ст.512, 1054, 1079 ЦК України, оскільки до зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору характериним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор- банк або інша фінансова установа. Цивільним кодексом України передбачені правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону. Зокрема, ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За таких обставин, припинення кредитного договору та договору іпотеки, вважає наявними підстави для визнання договору про відступлення права вимоги від 10 лютого 2020 року недійсним. З урахуванням цього просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 23 березня 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 29 березня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками. Відповідачам був наданий строк для надання відзиву. З рекомендованих повідомлень вбачається, що надіслані судом документи відповідачу - ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» повернулися до суду з відміткою поштового відділення адресат відсутній за вказаною адресою та за закінчуння терміну зберігання; відповідачем - [PERSON] отримано 28 травня 2021 року. Відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній доказами. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч.ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом встановлено, що 02 серпня 2007 року між АКБ «Форум» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0263/07/01-N, відповідно до умов якого позичальнику надано кошти в розмірі 290 000,00 дол. США з оплатою за процентною ставкою 11,5 % річних. З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 02 серпня 2007 року між АКБ «Форум» та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. та зареєстрований за реєстровим № 4051. Згідно з умовами договору в іпотеку Банку передано садовий будинок, загальною площею 231,4 кв. м, жилою 133,60 кв. м, та земельну ділянку, загальною площею 0,0533 га, за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-19, 20-24). Згідно з пунктом 6.1 вказаного іпотечного договору сторони дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому договорі. Відповідно до пункту 6.3 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: передачі іпотекодаржателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодаржателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі поговору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 13 липня 2018 року на підставі Цивільного кодексу України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-ЕА-2018-05-21-000171-b від 05.07.2018 року, було укладено між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] договір № 1216-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого Банк відступив шляхом продажу Новому кредитору, а Новий кредитор набув права вимоги до позичальника та іпотекодавця, за кредитним та іпотечним договором, заначених у Додатку №1. Умовами вказаного договору визначено, зокрема, що до нового кредитора не переходить права на нарахування процентів за користування боржниками кредитними коштами та права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надані банку відповідно до умов основних договорів (а.с.25-29). 23 листопада 2018 року державним реєстратором філії КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришиним В. М. зареєстровано право власності на садовий будинок, загальною площею 231,40 кв. м, жилою площею 133,60 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, кадастровий номер 800000000:90:547:0007, загальною площею 0,0533 га, за цією ж адресою, за [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.35). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). За змістом ч.1 ст.24 Закону Українни « Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Дані вимоги закону при укладенні договору № 1216-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13 липня 2018 року між між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] були виконані. 10 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступила шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позичальника, зазначеного у Додатку №1 (а.с.12-14, 15) Згідно Додатку №1 до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 лютого 2020 року, ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було відступлено право вимоги за кредитним договором №0263/07/01-N від 02.08.2007 року, в сумі 162 761,98 доларів США, з яких: 108 153,36 доларів США суми кредиту, 54608,62 доларів США заборгованості по процентах (а.с.15). Відповідно п.4.1 оспорюваного договору сторони домовилися, що за відступлення права вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти, розмір яких визначений в Додатку №2 до цього договору. Таким чином, 10 лютого 2020 року всі права і обов`язки кредитора за кредитним договором №0263/07/01-N від 02 серпня 2007 року перейшли до ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП». У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). З матеріалів справи убачається, що позивачем належним чином умови кредитного договору не виконувалися внаслідок чого рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 25 жовтня 2022 року з нього на користь ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вбачається, що відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки відбулося в межах процедури ліквідації банку. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові в справі № 346/305/19 від 08 червня 2021 року зазначено, що продаж і відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення у процедурі ліквідації банку може відбутись на конкурсних засадах на користь будь - якої особи. Пунктом 5.11. розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 липня 2012 року № 2 (далі - Положення № 2), як спеціального нормативного акту, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури, унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Встановлено, що відповідно до пунктів 2.1, 2.2. договору про відступлення прав вимоги № 1216-Ф [PERSON] набула усіх прав кредитора за кредитним договором та іпотечним договором. Права кредитора перейшли до [PERSON] у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення права вимоги, за виключенням права нарахування процентів за користування кредитними коштами та здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржника. Відповідно до п.4.1 сторони домовилися, що [PERSON] сплачує банку 887 421,18 грн. Договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за його ознаками є договором, за якими у зобов`язанні за кредитним договором ПАТ «Банк Форум» замінено на нового кредитора [PERSON] . Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, такий договір по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії). Виходячи з цього, укладений 10 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, передбачає заміну первісного кредитора у конкретному договірному зобов`язанні на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання. Тобто оспорюваний договір не є договором факторингу, на що посилається позивач. Договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги, укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України, суб`єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а тому для його укладення не вимагається наявність у [PERSON] , як нового кредитора, та в подальшому у ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», ліцензії на право здійснення фінансових послуг факторингу. Вказане відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним. При зверненні до суду позивач посилається на відсутнє у [PERSON] право вимоги щодо виконання основного зобовязання, як на підставу недійсності оспорюваного договору. Відповідно до ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Тобто, звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Таким чином суд вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки, не припиняє грошове зобов`язання позичальника за умовамикредитного договору, якщо не задоволено вимоги за основним зобов`язанням. Крім того, відповідно до позиції Верховного суду. викладеної в постанові Великої Палати № 361/7543/17 від 19 травня 2020 року наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. В постанові Велика Палата Верховного Суду від 8 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22) дійшла висновку, що недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. Договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у разі наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (ч. 1 ст. 229 ЦК України), обману (ч. 1 ст. 230 ЦК України), насильства (ч. 1 ст. 231 ЦК України) тощо. Виходячи з цього, посилання позивача на припинене право вимоги шляхом погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки, як на підставу недійсності укладеного 10 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, не відповідає вимогам закону та не зумовлює недійсність відповідного договору. При вирішенні спору суд також враховує наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. З урахуванням приведеного вище суд вважає, що права позивача оспорюваним ним договором порушені не були і не могли бути порушені, доказів їх порушення ним при зверненні до суду не надано, а тому підстави для задоволення вимог відсутні.

Outcome: dismissed