Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 07.08.1992. У будинку зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] . Ще у 2003 році законний представник [PERSON] , [PERSON] , залишила зареєстроване місце проживання та до нього не поверталася, особисті речі в належному позивачу будинку відсутні. Зазначені обставини встановлені заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.12.2018 у справі № 211/5206/18, яке набрало законної сили 14.01.2019. Тобто неповнолітня [PERSON] ніколи у будинку не проживала. Зв`язок позивача із законним представником неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , втрачено. На день подання цієї позовної заяви [PERSON] відомо, що [PERSON] у 2020 році разом зі своєю матір`ю, законним представником у справі [PERSON] , виїхала за межі України до Польської Республіки і з цього часу вони до місця реєстрації не поверталися. Реєстрація неповнолітньої [PERSON] у будинку порушує права позивача, оскільки він не має можливості розпорядитися своїм майном, зокрема, наявність реєстрації неповнолітньої особи робить неможливим продаж належного йому будинку. 30.03.2023 він звернувся до Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання щодо неповнолітньої [PERSON] . У знятті з реєстрації її місця проживання йому було відмовлено, оскільки він не є законним представником дитини. Разом із тим було встановлено, що жоден із законних представників [PERSON] за адресою належного позивачу будинку [ADDRESS] не зареєстрований. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.08.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 21.09.2023 витребувано докази у справі, закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позові. Також суду пояснив, що донька [PERSON] не питала у нього дозволу на реєстрацію онуки, він дізнався про те, що остання зареєстрована у його будинку випадково, коли йому було відмовлено в наданні субсидії. Наразі він з донькою та онукою не спілкується. Відповідач [PERSON] та її законний представник [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомили причини неявки, відзиву не подали. Представник служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної в місті ради Березуцька Н.І. у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засідання суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , живе поруч 19 років, за цей час жодного разу не бачила ані доньки [PERSON] - [PERSON] , ані його онуки - [PERSON] . Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засідання суду пояснила, що вона є колишньою колегою [PERSON] , працювали разом, знає його з 2006 року. У 2010 році у [PERSON] був інфаркт, він попросив її про допому, оскільки його донька [PERSON] відмовилась від нього. Зараз вона допомагає обробляти йому городину. За весь цей час вона жодного разу не бачила ані доньки [PERSON] - [PERSON] , ані його онуки - [PERSON] . Також зазначила, що у будинку відсутні особисті речі та іграшки [PERSON] . Враховуючи вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Вислухавши позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником у будинку [ADDRESS] (а.с. 8, 9 - копія договору довічного утримання від 07.08.1992, посвідченого державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори та зареєстрованого у КП ДОР «Криворізьке БТІ» 03.02.1993 (книга № 234, стор. 138, запис 54298). На даний час у вказаному вище будинку зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач, малолітня [PERSON] , [INFO] , яка є онукою позивача (а.с. 10 - копія відомостей з реєстру, а.с. 11 - копія свідоцтва про народження). Також, як вбачається із заочного рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.12.2018 у справі № 211/5206/18, яке набрало законної сили 14.01.2019 (а.с. 13, 14), та відомостей Реєстру Криворізької міської територіальної громади (а.с.10) за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована матір та відповідно законний представник малолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , яка за рішенням суду була визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком за вказаною вище адресою, та відповідно з 17.01.2019 знята з реєстрації (а.с. 15 - копія довідки). Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У матеріалах справи містяться копії актів від 09.10.2018 та від 20.02.2019, й акт від 15.08.2023 (а.с. 16-18), складені мешканцями сусідніх будинків по [ADDRESS] , зі змісту яких вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з серпня 2003 року, її донька [PERSON] , [INFO] , не проживає з дня народження, особисті речі та іграшки відсутні. Також у акті від 15.08.2023 зазначено, що у 2020 році вони виїхали на постійне місце проживання до Польщі. Як вбачається з витребуваної судом інформації від Державної прикордонної служби України від 27.09.2023 за №91-46658/1/23, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , виїхали з території України 26.02.2022. Окрім того, 30.03.2023 позивач звернувся до Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання щодо неповнолітньої [PERSON] . У знятті з реєстрації її місця проживання йому було відмовлено, оскільки він не є законним представником дитини (а.с. 19). Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 156 Житлового Кодексу РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності зі ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність реєстрації відповідача [PERSON] у будинку за вказаною вище адресою позбавляє можливості позивача здійснювати право власності у повному обсязі. Судом у судовому засіданні та матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у будинку [ADDRESS] з дня народження по даний час без поважних причин (тобто понад один рік), доказів поважності причин не проживання відповідача в даному будинку судом не добуто; також при розгляді даної справи суд бере до уваги той факт, що матір малолітньої [PERSON] зареєструвала свою доньку за спірною адресою без дозволу позивача у справі на підставі п. 18 пп. 4 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, оскільки на момент реєстрації дитини вона була зареєстрована за вказаною вище адресою, але заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.12.2018 у справі № 211/5206/18, яке набрало законної сили 14.01.2019, [PERSON] визнана такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] , та з 17.01.2019 знята з реєстрації за вказною адресою; наявність будь-яких домовленостей між позивачем та законним представником відповідача [PERSON] з приводу порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування нею у судовому засіданні не встановлено. Також треба зауважити, що за вказаною адресою ані матір малолітньої, ані батько малолітньої не зареєстровані. Суд вважає, що саме на батьків дитини, у першу чергу, покладений обов`язок забезпечення своєї дитини місцем реєстрації та нерухомим майном для проживання. Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача, оскільки останній не має можливості вільно розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном. Також необхідно зауважити, що у судовому засіданні не здобуто й доказів, що законний представник малолітньої сплачує комунальні послуги за спірною адресою. Отже, враховуючи викладене вище, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду.

Outcome: approved