Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь 75 366 994,30 грн заборгованості згідно договору позики від 13 вересня 2017 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 вересня 2017 року між ним та [PERSON] , [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким він передав у позику відповідачам грошові кошти в розмірі 4 485 728 грн, із визначенням еквіваленту в іноземній валюті станом на день підписання договору - 170 560 доларів США, із обов`язковим поверненням їх у строк до 14 вересня 2018 року. Однак, взяті на себе зобов`язання позичальники не виконали та у визначений термін кошти не повернули. Позивач неодноразово звертався за допомогою телефонних дзвінків та особисто до відповідачів з проханням повернути суму боргу, проте вони так і не повернули позику. Таким чином, на день звернення до суду, відповідачі зобов`язання за договором позики не виконали, тому позивач звернувся до суду з указаним позовом для захисту своїх порушених прав. Крім того, позивач просить, у зв`язку з простроченням відповідачами виконання грошового зобов`язання, стягнути з останніх у порядку статті 625 ЦК України 3% річних, а також відповідно до умов договору 3% неустойки за затримку повернення боргу. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року вказану позовну заяву залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 31 жовтня 2022 року, позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2022 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 13 лютого 2023 року позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій він просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь 13 643 960,54 грн заборгованості за договором позики, яка складається з: 3 302 000 грн - основного боргу, 341 960,54 грн - 3% річних та 10 000 000 грн - неустойки за затримку виконання зобов`язання. З урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України вищевказану заяву було прийнято судом. 03 липня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з урахування заяви про зменшення розміру позовних вимог, в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу та 3% річних, однак не погодився з розміром неустойки, нарахованим позивачем, вважаючи його завищеним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача [PERSON] . Вислухавши позивача, його представника та відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 13 вересня 2017 року між позивачем та відповідачами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 6797, згідно з яким позикодавець передав позичальникам, а позичальники отримали від позикодавця грошові кошти в сумі 4 485 728 грн, що еквівалентно 170 560 дол. США (згідно курсу продажу доларів США, встановленого ПАТ «ПриватБанк» на день підписання даного договору), які позичальники зобов`язуються повернути позикодавцю в строк, визначений цим договором, у грошовій одиниці України - гривні, в сумі, яка має становити еквівалент 170 560 дол. США за курсом продажу доларів США, який буде встановлений ПАТ «ПриватБанк» на момент повернення боргу (пункт 1 договору). Згідно з пунктом 2 договору передачу грошей було здійснено до підписання даного договору. Позичальники, своїм підписом під цим договором підтверджують факт одержання від позикодавця грошей в сумі 4 485 728 грн, що еквівалентно 170 560 дол. США (згідно курсу продажу доларів США, встановленого ПАТ «ПриватБанк» на день підписання даного договору). Пунктом 3 договору встановлено, що суму грошових коштів, передбачену пунктом 1 даного договору без нарахування відсотків від суми позики, позичальники зобов`язуються повернути позикодавцеві до 14 вересня 2018 року включно в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до підпункту «б» пункту 4 договору позики сторони домовились про те, що повернення вказаної суми позики має здійснюватися щомісячними рівними платежами у розмірі 88 894 грн, шо буде еквівалентом на день такого розрахунку згідно курсу продажу доларів США, встановленого ПАТ «ПриватБанк» становити 3 380 дол. США не пізніше 13 числа кожного місяця шляхом перерахування коштів готівкою у межах міста Києва, що буде підтверджуватися нотаріально посвідченою заявою. Згідно з пунктом 11 договору після повернення боргу позикодавець зобов`язується зробити та підписати відповідну заяву про повернення боргу та передати позичальникам свій примірник цього договору. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінал договору позики від 13 вересня 2017 року (примірник позивача), що свідчить про те, що боргове зобов`язання позичальниками не виконане. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову та договору позики предметом позики були грошові кошти в гривні з визначеним еквівалентом в іноземній валюті (долар США), умовами договору встановлено, що остаточний рахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено в гривнях, тому позивач, звертаючись до суду, просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] боргові кошти в гривні відповідно до курсу продажу доларів США, встановленого АТ КБ «ПриватБанк» станом на 06 лютого 2023 року (1 дол. США=40 грн), в розмірі 3 302 000 грн. Правильність нарахованої позивачем суми боргу перевірена. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів 3 процентів річних в розмірі 341 960,54 грн та 3% неустойки - 10 000 000 грн, то суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, пунктом 3 договору позики визначено, що у разі порушення позичальниками терміну повернення боргу у повному обсязі або його частини, за кожен день прострочення позичальники сплачують позикодавцю грошову суму, зокрема, відповідно до статті 625 ЦК України. З огляду на викладене, оскільки відповідачі прострочили виконання зобов`язання по поверненню позики, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] , [PERSON] 3% річних у розмірі 341 960,54 грн є правомірною. Правильність розрахунку 3% річних судом перевірена. Що стосується нарахування 3% неустойки то суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 3 договору позики у разі порушення позичальниками терміну повернення боргу у повному обсязі або його частини, позичальники сплачують позикодавцю, у тому числі, неустойку в розмірі 3% за кожен день просрочки від несплаченої суми. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: якщо він значно перевищує розмір збитків; за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Враховуючи викладене, неустойка, яка передбачена умовами договору позики в розмірі 124 815 600, більше ніж у 35 разів перевищує розмір збитків, тому не може вважатися таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, а тому суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до розміру основного боргу 3 302 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернули в повному обсязі, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, внаслідок порушення позичальниками умов такого договору за ними утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачами наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Водночас, суд вважає за необхідне стягнути заборгованість з відповідачів в рівних частках, а не солідарно як просить позивач, оскільки солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 ЦК України). Як встановлено судом, умовами договору позики, укладеного між позивачем та відповідачами, не передбачено солідарну відповідальність позичальників. Крім того, законодавством не передбачена солідарна відповідальність позичальників за договором позики. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 788,50 грн судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене,

Outcome: partial