Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

В провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку майна. Предметом розгляду справи є визнання права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнання права власності за [PERSON] на частину вказаної квартири, яка була приватизована у період шлюбу позивача та відповідача, останньою. Позов вмотивовано тим, що у період шлюбу між сторонами, [PERSON] отримала службову квартиру [ADDRESS] площею 64,9 кв.м., яку в 2019 році приватизувала її в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Однак, враховуючи, що на ремонт квартири були витрачені значні кошти з сімейного бюджету, а також те, що за надлишок площі квартири 33,9 кв.м. Куцької у період шлюбу були сплачені 6,10 грн., посилаючись на норми ст.ст.60-63,69-71 СК України та 355,368 та 372 ЦК України просив позов задовольнити. Відповідачка та її представники проти задоволення позову заперечували. Подали відзив у якому зазначили, що у листопаді 2017 року прокуратурою Одеської області їй було надано у новозбудованому будинку службове житлове приміщення загальною площею 64,9 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . В даному житлі були зареєстровані вона, позивач та їхня дитина. У лютому 2019 року вказана квартира була виключена з числа службових і надана її сім`ї у постійне користування. Позивач відмовився брати участь у приватизації, оскільки перебуває за місцем роботи на квартирному обліку першим та очікує також отримати житло. У зв`язку з цим позивач зняв з реєстрації з отриманої квартири себе і дитину та зареєструвався з дитиною у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач залишилася в квартирі зареєстрованою одна. На початку жовтня 2019 року вона звернулася в департамент міського господарства Одеської міської ради з заявою на приватизацію квартири. Відповідно до розпорядження органу приватизації № 280676 від 30.10.2019 відповідач отримала свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 64,9 кв. м. Згідно з вказаним розпорядженням вартість надлишку загальної площі квартири становить 6 грн. 10 коп., яку відповідач 28.11.2019 року сплатила відповідно до квитанції №1 від 28.11.2019. Надлишки відповідач оплатила особистими коштами, які їй 29.10.2019 подарували на день народження колеги по роботі та її рідні. Зазначає, що власником вказаної квартири стала задовго до того, як сплатила за надлишки житлової площі, а саме свідоцтво про право власності на житло видано 30.10.2019, а кошти за надлишки сплачені нею 28.11.2019, тобто право власності на квартиру набуто в незалежності від сплати за надлишок загальної площі квартири. Відповідач вказує, що з 2017 року по вересень 2019 року у квартирі проводилися ремонтні роботи, які за браком грошових коштів у вересні 2019 року були припинені. 10.12.2020 представником позивача були надані до суду додаткові докази по справі, разом з висновком експертного дослідження №61/20, виконаного судовим експертом Рапачем К.В. 03.02.2021 представником відповідача також були надані до суду додаткові докази по справі, на підтвердження того, що ремонтні роботи у спірній квартирі проводилися до її приватизації. 03.02.2021 ухвалою Київського районного суду міста Одеси за клопотанням представника відповідача призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. 04.09.2023 судом ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначити справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представники проти позову заперечували з мотивів, викладених у відзиві. Крім цього, відповідач пояснила суду, що ремонтні роботи проводилися у спірній квартирі до її приватизації, що підтверджується наданими нею до суду доказами. Вислухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідач з 03.03.2012 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 03.08.2020 рішенням Київського районного суду міста Одеси. В період перебування у шлюбі відповідач отримала ордер на службове жиле приміщення № 2501 від 09.11.2017 складом сім`ї з трьох осіб. Розпорядженням органу приватизації від 30.10.2019 № 280676 квартира за адресою: [ADDRESS] передана в приватну власність відповідачу, загальна площа квартири 64,9 кв. м., відновна вартість 11 грн. 68 коп., вартість надлишків загальної площі квартири 6 грн. 10 коп. Відповідно до свідоцтва про право власності від 30.10.2019 квартира за адресою: [ADDRESS] належить на правах приватної власності відповідачу. Згідно з копією квитанції №1 від 28.11.2019 відповідач сплатила вартість надлишків загальної площі квартири у розмірі 6 грн. 10 коп. Договір № 11/17 про користування електричною енергією, укладений між відповідачем та ТОВ «Фірма «Наш дом» на постачання електричної енергії, датований 22.11.2017. Договір № 11/17 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення між відповідачем та ТОВ «Фірма «Наш дом» укладений 22.11.2017. В технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] від 17.09.2019 на аркуші 2 «Характеристика квартири» зазначено, що у вказаній квартирі підлога цемент, а також є електрика, водопровід та каналізація. Відповідно до копії заяви відповідача від 19.02.2018 на ім`я керуючого ЖК «Альтаїр», ремонтні роботи у спірній квартирі розпочаті 01.03.2018. Надані позивачем копії товарних чеків та накладних про придбання будівельних матеріалів датовані 2017-2020 роками. Відповідно до висновку експертного дослідження № 61/20, виконаного судовим експертом Рапачем К.В.: «1. В результаті проведеного дослідження, у відповідністю з ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», а також роз`яснень Мінрегіонбуду (лист № 7/17-12928 від 08.08.2012 року, можна зробити висновок, що фактично виконані будівельні роботи з капітального ремонту квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] загальною площею 64.9 кв. м. є невід`ємними поліпшенням, які не можуть бути відділені від вказаного приміщення без завдання йому шкоди. У відповідності до методики визначення фактичних обсягів та вартості виконаних будівельних робіт за звітною документацією. За видавництвом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз 2009 рік р/к 10.6.01 визначено об`єм та вартість фактично виконаних робіт з капітального ремонту квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв. м. складає: 291758,0 грн. Кошторисний розрахунок викладено в додатку №2 до даного висновку на 5-ти аркушах». «2. Ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв. м. на ретроспективну дату 30.11.2019 р., виходячи з технічного стану квартири, що потребує проведення ремонту, складає 36863,0 доларів США або 886029 грн. З округленням до цілого, курс НБУ на 30.11.2019 р. складає 2403,56 грн. (100 доларів США). Ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв. м. на ретроспективну дату 30.11.2019 р., виходячи з технічного стану квартири на момент проведення огляду, складає 1596,0 доларів США або 1240129,0 грн. З округленням до цілого, курс НБУ на 30.11.2019 р. складає 2403,56 грн. (100 доларів США)». Висновком експерта Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз №21-1535/1557 судової будівельно-технічної та оціночнобудівельної експертиз від 28.12.2022, встановлено: «Враховуючи відсутність відповідних методик щодо визначення часу проведення будівельних робіт, не надається можливим надати висновок щодо визначення обсягів та вартості ремонтно-будівельних робіт, виконаних у квартирі [ADDRESS] з моменту отримання у користування квартири до моменту її приватизації 30.11.2019. «Враховуючи відсутність відповідних методик щодо визначення часу проведення будівельних робіт, не надається можливим надати висновок щодо визначення обсягів та вартості ремонтно-будівельних робіт, виконаних у квартирі [ADDRESS] після її приватизації 30.11.2019. Будівельні роботи у квартирі [ADDRESS] є невід`ємними поліпшенням, які покращили фізичний (технічний) стан квартири, а отже вони призвели до збільшення вартості зазначеної квартири». Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт дарування відповідачу 29.10.2019 на день народження грошових коштів, з яких за твердженнями відповідача, остання сплатила надлишки житлової площі. Стосовно експертного дослідження № 61/20, виконаного судовим експертом Рапачем К.В. суд зазначає наступне. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими , речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Так, ст. 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч.5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлений для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у наданому до суду висновку експертного дослідження не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Крім того, у дослідженні експертом зазначено, що ним у присутності позивача здійснено огляд квартири 04.06.2020 року. Однак судом встановлено, що відповідач є одноособовим власником квартири з 30.10.2019, а тому позивач особисто, а тим більше з сторонніми особами не мав законних підстав без дозволу власника потрапити у належне їй житло. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи вищевказані обставини, суд не приймає вказаний висновок в якості належного і допустимого доказу. Щодо наданих позивачем товарних чеків та накладних суд зазначає. Позивачем додані копії товарних чеків, квитанцій та накладних про витрати, які понесені, як він стверджує, при здійсненні ремонтних робіт у спірній квартирі після приватизації, у зв`язку з чим, на думку позивача, квартира істотно збільшилася у вартості, що є підставою для визнання її об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з підстав ст. 62 СК України. Зібрані позивачем товарні чеки, квитанції та накладні не відповідають тим фактам, які він намагається підтвердити в судовому засіданні. З оглянутих копій вказаних документів вбачається, що вони датовані 2017-2019 роками, тобто до приватизації спірної квартири, та лише деякі з них 2020 роком. Суд не бере до уваги надані позивачем товарні чеки, квитанції та накладні на придбання будівельних матеріалів, датовані до приватизації. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі статтею 57 СК України, майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу Конвенції містить три окремих норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного загальною нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Споронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі , статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: істотність збільшення вартості майна; таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами другого подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Отже, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень мам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені у перебуванні у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Зазначені правові висновки узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 22.09.2020 по справі № 214/6174/15-ц, а також у постанові Верховного Суду КЦС справа № 334/7560/20 від 19.19.2022 року, які враховується судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, Верховний Суд Касаційний цивільний суд у справі № 201/6987/20 від 15.02.2023 року зазначив наступні висновки щодо «спільності» приватизованого в шлюбі майна. Так, відповідно до п. 4 ч.1\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з абз. 1\~ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, ч.5\~ст. 61 СК України\~виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема п.4 ч.1\~ст. 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. У Постанові від 14.07.2020р. у справі №202/2112/18 Верховний Суд зазначив: «Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка»\~ від 17 травня 2012 року № 4766-VI, який набрав чинності 13 червня\~2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. У відповідності до частини третьої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. При цьому під приватизацією державного житлового фонду розуміється відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Враховуючи час набуття у власність нерухомого майна, суди дійшли правильного висновку, що набута\~\~[PERSON]\~внаслідок приватизації державного житлового фонду квартира є його особистою власністю. Спосіб приватизації\~державного житлового фонду не змінює правового режиму права власності на житло, набуте у процесі приватизації.» Статтею 264ч.4 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Приймаючи викладене, суд зазначає, що при посиланні на вимоги статті 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність або сумісні коти подружжя. Отже, саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. Згідно\~ст.2 ч.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4,11\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники провадження мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у розумінні вимог ст. 76-77 ЦПК України на підставі яких можна зробити висновок про порушення прав позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена наявність істотного збільшення вартості належного на праві власності відповідачці нерухомого майна спірної квартири після її приватизації, а твердження щодо визнання права спільної сумісної власності на зазначену квартиру внаслідок сплати відповідачкою надлишку площі приватизованої квартири за кошти у період шлюбу є помилковим та безпідставним. На підставі викладеного, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed