Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 21 серпня 2023 року звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був [PERSON] . Станом на 1 липня 1990 року зареєстрованими у вказаному будинковолодінні були: голова двору - [PERSON] , та його дружина [PERSON] [PERSON] та [PERSON] належало по частині житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на частини житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За життя ним складено заповіт від 8 квітня 2002 року, відповідно до якого спадкодавець все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів своєму сину [PERSON] [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на прийняту ним але за життя документально не оформлену спадщину частину житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги є дружина [PERSON] , мама [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на частини (належної їй як члену колгоспного двору) +1/8 (прийнятої спадщини після смерті сина) = 5/8 частини житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За життя, 10 травня 2016 року [PERSON] , складено заповіт відповідно до якого спадкодавець все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] [INFO] . Нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори було відмовлено спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що майно належить учасникам колгоспному двору, частки яких не є визначені. З огляду на наведені обставини позивачі просять суд визнати за ними право власності,а саме: -Визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/8 частини житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ; -Визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/8 частини житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ; -Визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 5/8 частини житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ; -Визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/8 частини житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копії спадкових справ після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с. 27). Копії спадкових справ до суду надійшли 18 вересня 2023 року та 19 жовтня 2023 року (а.с. 33-49, 64-79). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи (а.с. 57). Позивачі та їх представник (адвокат) Дашинич І.Б. у судове засідання не з`явилися, представником позивачів до суду подано заяву про розгляд справи без участі позивачів та представника позивачів, позовні вимоги підтримують (а.с. 81). Відповідач Новокалинівська міська рада Самбірського району Львівської області у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просить розглянути справу за відсутності її представника, позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с. 80). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про право власності на житловий будинок від 3 березня 1995 року (а.с. 4) та довідки Самбірського МБТІ від 20 червня 2023 року (а.с. 5). Вартість такого будинковолодіння, згідно довідки ТзОВ «Центр технічної інвентаризації та юридичних послуг» № 12, становить 200154 грн. 00 клп. (а.с. 6). Станом на 1 липня 1990 року зареєстрованими у вказаному будинковолодінні були: голова двору - [PERSON] , та його дружина [PERSON] , що вбачається з довідки Новокалинівської міської ради № 41 від 27 березня 2023 року. (а.с. 7). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] належало по частині житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] (а.с. 8). Після його смерті відкрилася спадщина на частини житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] складено заповіт від 8 квітня 2002 року, відповідно до якого спадкодавець все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів своєму сину [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до довідки Новокалинівської міської ради № 27 від 26 лютого 2023 року, син спадкодавця [PERSON] , був таким, що проживав з спадкодавцем на день смерті та вступив в управління та володіння спадковим майном, прийняв спадщину частини будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). [PERSON] помер [INFO] , що вбачається з свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина на прийняту ним але за життя документально не оформлену спадщину частину житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Такими, що проживали з спадкодавцем (спадкоємці першої черги з урахуванням ст. 1261 ЦК України) та прийняли спадщину (за законом в розмірі 1/8 частини = (1/2 /4) були: дружина [PERSON] , мама [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] , що підтверджується довідкою Новокалинівської міської ради № 40 від 27 березня 2023 року (а.с. 12) Із листа Самбірської державної нотаріальної контори № 469/02-14 від 21 березня 2023 року вбачається, що нотаріусом було відмовлено спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що майно належить учасникам колгоспному двору, частки яких не є визначені. (а.с. 17). [PERSON] померла [INFO] , що вбачається з свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] (а.с. 13). Після її смерті відкрилася спадщина на частини (належної їй як члену колгоспного двору) + 1/8 (прийнятої спадщини після смерті сина) = 5/8 частини житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За життя, а саме 10 травня 2016 року [PERSON] складено заповіт відповідно до якого спадкодавець все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] (яка є їй внучкою) (а.с. 15). [PERSON] у встановлені ст. 1270 ЦК України строки звернулася до приватного нотаріуса Самбірського нотаріального округу Малої М.І., де їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка належала спадкодавцю [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 9 листопада 2022 року (а.с. 16). Нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину в часині належної [PERSON] частки в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тим, що такий будинок є колективною власністю колгоспного двору, частки в якому не є визначені. З урахуванням зазначеного, [PERSON] (як спадкоємцю за законом після смерті чоловіка [PERSON] ) належить: 1/8 частина; [PERSON] (як спадкоємцю за законом після смерті батька [PERSON] ) належить 1/8 частина + (як спадкоємцю за заповітом після смерті [PERSON] ) належить ( + 1/8) = 5/8 + 1/8 =3/4 частини; [PERSON] (як спадкоємцю за законом після смерті батька [PERSON] ) належить 1/8 частини вказаного вище будинковолодіння. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, положення зазначеного кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини, що є предметом судового розгляду, виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, до вказаних правовідносин слід застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності 1 липня 1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 15 квітня 1991 року. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1. ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , мав статус колгоспного двору, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 3 березня 1995 року, яке видане голові колгоспного двору [PERSON] . Членами колгоспного двору, які мали право на частку у його майні, згідно наданих довідок станом на 15 квітня 1991 року були: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Із копій матеріалів спадкових справ № 459/2015 та № 68/2022 вбачається, що позивачі звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Проте їм було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину з тих мотивів, що майно належить учасникам колгоспному двору, частки яких не є визначені. Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач визнав позовні вимоги, не спростував обставини, на які посилаються позивачі. Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, а саме: що позивачі набули у спадок спірний будинок, інших спадкоємців, яким би належало право на обов`язкову частку у спадщині кожного з спадкодавців, судом не встановлено, а належність спірного майна до суспільної групи «колгоспний двір» унеможливлює позивачам належним чином оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачами при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір (а.с. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачі при зверненні до суду не просили відшкодувати їм понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачами судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved