Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій позивачка просить: -визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на частину житлового будинку загальною площею 357,6 кв.м. та допоміжних приміщень, що складаються з літньої кухні «Б», сараю під літ. «Ж», споруджень №1-2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на частину земельної ділянки загальною площею 638 кв.м. з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 8000000000:72:419:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовується тим, що 23.04.1998 між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.12.2016 шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання у шлюбі, сторонами набуто у спільну сумісну власність: земельну ділянку загальною площею 638 кв.м. з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 8000000000:72:419:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок загальною площею 357,6 кв.м. та допоміжних приміщень, що складаються з літньої кухні «Б», сараю під літ. «Ж», споруджень №1-2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу житлового будинку від 17.12.2003 та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2003 право власності на житловий будинок та земельну ділянку було оформлено на відповідача. Виходячи з того, що відповідач не бажає добровільно поділити спільно нажите майно, просить задовольнити позов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.09.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 21.11.2019 до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 27.11.2019 заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, та на частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 23.09.2020 до суду від представника відповідача надійшли заяви про забезпечення судових витрат відповідача, про врегулювання спору за участю судді, про витребування доказів, про виклик та допит свідків. 23.09.2020 до суду надійшло клопотання представника позивача про виклик свідків. Протокольною ухвалою суду від 23.09.2020 задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків та клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 23.09.2020 клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. Витребувано від Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві: - інформацію щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в період з 1998 по 2016 рік, щодо громадянки України [PERSON] ; - інформацію щодо сум сплачених податків на доходи у період з 1998 по 2016 рік, громадянкою України [PERSON] 20.01.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про поновлення процесуального строку для подання відзиву. 23.03.2021 до суду надійшов лист ГУ ПФУ в м.Києві, в якому зазначається, що ФОП [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва) з 14.01.2011, як платник єдиного соціального внеску. Згідно картки особового рахунку за період з 01.01.2011 по 30.09.2013 платником подано звіти Додаток 5 таблиця 2 за 2011 та за 2012 рік. Згідно поданої звітності нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2011 рік складає 3683,77 грн. за 2012 рік складає 4572,42 грн., сплачено 8256,19 грн. Відповідно до пункту 3 Прикінцевого положення Закону України від 04.07.2013 № 406-VИ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України У зв`язку з проведенням адміністративної реформи" управлінням Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва по платнику [PERSON] передано до Міністерства доходів і зборів України сальдо розрахунків платника у єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині недоїмки, штрафів, пені та авансових платежів / переплат станом на 30.09.2013 «ЄСВ за найманих працівників» в сумі 0,00 грн., «ФО спрощена система 34,7%» в сумі 0,00 грн., «ФО загальна система» в сумі 0,00 грн. 14.05.2021 до суду надійшов лист ГУ ПФУ в м.Києві з довідкою форми ОК-5 щодо [PERSON] за період з 2000 по 2017 роки. У підготовчому засіданні 07.07.2021 згоди між сторонами щодо проведення процедури врегулювання спору за участю судді досягнуто не було. Протокольною ухвалою суду від 07.07.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку для подання відзиву та у прийнятті відзиву. Протокольною ухвалою суду від 07.07.2021 задоволено клопотання представника відповідача про долучення доказів до матеріалів справи. 06.10.2021 представником відповідача подано клопотання про витребування доказів. Протокольною ухвалою суду від 06.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів від 06.10.2021. Ухвалою суду від 06.10.2021 задоволено клопотання представника відповідача та витребувано від ДПІ в Оболонському районі Головного управління ДПС у м. Києві: - інформацію щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в період з 1998 по 2016 рік, щодо [PERSON] ; - інформацію щодо сум сплачених податків на доходи у період з 1998 по 2016 рік, [PERSON] 24.11.2021 до суду надійшов лист ГУ ДПС у м.Києві, в якому зазначається, що ГУ ДПС у м.Києві не має технічної можливості надати запитувану інформацію стосовно нарахування єдиного внеску по гр.. [PERSON] , оскільки адміністрування страхових внесків належить до компетенції органів Пенсійного фонду України. При цьому, надає відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо [PERSON] період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2016 року. 21.09.2022 до суду надійшла заява представника відповідача про врегулювання спору за участю судді. У підготовчому засіданні 22.09.2022 згоди між сторонами щодо проведення процедури врегулювання спору за участю судді досягнуто не було. Протокольною ухвалою суду від 22.09.2022 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні 17.01.2023 представником відповідача заявлено відвід судді Усатовій І.А. від розгляду справи. Ухвалою суду від 17.01.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про відвід головуючої судді Усатової І.А. у справі. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилався на те, що спірне майно не є спільним майном подружжя, було придбано за рахунок коштів, отриманих від продажу майна, набутого у власність відповідача задовго до реєстрації шлюбу з позивачкою, тобто за рахунок особистих коштів відповідача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.04.1998 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 21.12.2016 Дніпровським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року (справа №760/15505/16-ц) шлюб був розірваний. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 357,6 кв.м. та допоміжні приміщення, що складаються з літньої кухні «Б», сараю під літ. «Ж», споруджень №1-2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка загальною площею 638 кв.м. з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 8000000000:72:419:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене майно було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується наданими копіями наступних документів: договором купівлі-продажу житлового будинку від 17.12.2003, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С.., зареєстрованим в реєстрі за № 5650 (а.с.23-24); інформаційною довідкою КП КМР «КМ БТІ» №54 від 18.01.2019 (а.с.29); договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2003. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу вищевказаного майна. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Враховуючи, що спірне майно - житловий будинок та земельна ділянка набуто 17.12.2003, то для вирішення питання щодо моменту виникнення права власності подружжя на спірну квартиру, повинні застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС). Згідно зі ст. 22 КпШС (чинного на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Зазначене кореспондується з позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року, справа № 6-2333 цс15. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз`яснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Позивач зазначає про те, що спірні будинок та земельна ділянка були придбані за спільні кошти подружжя, набуті за час перебування у шлюбі, а тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Сторона відповідача заперечує проти таких доводів сторони позивача. Посилається на те, що вищевказане майно було придбане за рахунок коштів, які належали відповідачу особисто та не були спільним сумісним майном подружжя. Зокрема, вказує, що до реєстрації шлюбу з позивачкою 23 квітня 1998 року, відповідач мав у своїй особистій приватній власності значний обсяг нерухомого майна, за рахунок коштів від продажу якого, в подальшому набувалося також в особисту приватну власність інше нерухоме майно. Так, зазначає, що до реєстрації шлюбу з позивачкою, йому на праві особистої приватної власності належала квартира [ADDRESS] . Також до реєстрації шлюбу з позивачкою, відповідачем було придбано в особисту приватну власність квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира була відчужена відповідно до договору купівлі-продажу від 23.04.1997 з метою придбання іншої квартири. 22.12.1998 за рахунок коштів отриманих від продажу квартири по [ADDRESS] , відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] . Окрім того, 14.09.2001 відповідно до договору дарування квартири відповідач передав в дар [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] передав за Договором Дарування житлового будинку від 14.09.2001 [PERSON]. житловий будинок [ADDRESS] . З метою придбання в особисту приватну власність житлового будинку більшої площі, який розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідач відчужив: 1) житловий будинок [ADDRESS] ; 2) квартиру [ADDRESS] . Такі доводи відповідача суд оцінює критично, оскільки матеріали справи містять лише: -договір купівлі-продажу квартири від 23.04.1997, засвідчений заступником генерального директора - начальника юридичного відділу товарної біржі «Українська біржа Десятинна» Сиволобовою Г.С. за реєстровим №2608-А/840, відповідно до якого відповідач продав квартиру [ADDRESS] ; -договір купівлі-продажу квартири від 22.12.1998, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Авдієнком В.П. за реєстровим №3683, відповідно до якого відповідач купив квартиру [ADDRESS] ; -договір дарування квартири від 14.09.2001, посвідчений приватним нотаріусом НМНО Рильською Л.С. за реєстровим №4990, відповідно до якого відповідач подарував квартиру [ADDRESS] ; -договір дарування житлового будинку від 14.09.2001, посвідчений приватним нотаріусом НМНО Рильською Л.С. за реєстровим №4992, відповідно до якого відповідач прийняв у дар житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] . Однак, відповідачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували факт придбання квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] ; факт продажу житлового будинку [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . У свою чергу, як зазначає відповідач, кошти саме від продажу його особистого майна - житлового будинку [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , були використані для придбання спірного майна. Натомість, відсутність документів, які б підтверджували факт продажу житлового будинку [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , позбавляє суд можливість встановити чи було їх відчужено відповідачем, а у разі їх дійсного продажу - вартість та розмір грошових коштів, які були отримані відповідачем в результаті їх продажу. А тому суд не може прийти до висновку, що саме ці кошти були використані для придбання спірного майна. Суд також звертає увагу, що представником відповідача заявлялось клопотання про витребування від КП КМР «КМ БТІ» інформації щодо дати виникнення та дати припинення права власності у [PERSON] на: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , житлового будинку по [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , житлового будинку по [ADDRESS] . Проте, стороною відповідача не було обґрунтовано таке клопотання, зокрема, не було зазначено будь-яких даних, які б свідчили про те, що [PERSON] було відчужено квартиру [ADDRESS] та житловий будинок по [ADDRESS] , як і не зазначено, жодних даних та підстав, які б вказували на те, що квартира [ADDRESS] взагалі перебувала у його власності. Жодних обґрунтованих обставин та причин відсутності у нього документів, стороною відповідача зазначено не було. У зв`язку з необґрунтованістю клопотання, протокольною ухвалою від 06.10.2021, у його задоволенні було відмовлено. Не було зазначено стороною відповідача таких обставин із наданням на їх підтвердження доказів і в ході розгляду справи, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про неспроможність доводів відповідача про те, що за рахунок продажу майна, набутого за його особисті кошти, було придбано спірні земельну ділянку та будинок по [ADDRESS] . Враховуючи надані докази, суд вважає, що відповідач не підтвердив придбання спірного майна за особисті кошти та не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на таке майно. Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про відсутність у позивача за час перебування у шлюбу рівня доходу, який би дозволяв придбати нерухоме майно, оскільки в силу положень статті 22 КпШС (чинного на час придбання спірного майна) подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Враховуючи ці обставини, спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між сторонами відповідно до положень статтей 69-70 СК України. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про поділ нерухомого майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за позивачкою права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved