Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана ним за його особисті кошти, які він отримав від матері, а не за спільні кошти подружжя. Зокрема, відповідач у відзиві зазначив, що [INFO] його матір - [PERSON] на підставі договору № 4201 продала належну їй трикімнатну квартиру [ADDRESS] ) і кошти від продажу вказаної квартири в цей же день особисто передала йому, своєму синові, а він вніс на рахунок ТОВ «Житлокомунсервіс» за дольову участь у будівництві житла по [ADDRESS] . Також, за час шлюбу подружжя проживало у квартирі матері відповідача, яка сплачувала комунальні послуги і була ініціатором придбання нового житла за рахунок коштів від продажу її квартири, розраховуючи, що в старості буде жити в новій квартирі разом із сином. Крім того, всю свою заробітну плату позивач використовувала виключно на свої потреби та не вкладала їх у спільний бюджет сім`ї. Позивач надіслала до суду відповідь на відзив, в якому заперечувала доводи відповідача та зазначила, що вони дійсно в певний проміжок часу проживали з відповідачем у квартирі його матері за адресою: [ADDRESS] . Проте, з моменту одруження і до купівлі вказаної квартири, подружжя спочатку проживало на орендованій квартирі, а у подальшому за адресою проживання батьків чоловіка по [ADDRESS] . Також, станом на 1997 рік у подружжя була частина спільних коштів, які були витрачені на придбання квартири [ADDRESS] . Мати відповідача - [PERSON] проживала по [ADDRESS] . Все своє життя вона працювала на посаді поштарки у поштовому відділенні с. Смолянка. Батько ж відповідача працював на посаді лісничого. Тобто, станом на 1997 рік батьки [PERSON] не мали можливості придбати квартиру [ADDRESS] тільки за свої власні кошти, враховуючи їх матеріальне становище. Натомість батьки позивача, мати - [PERSON] працювала в ПАО «Ясен», а батько - [PERSON] працював на Чернігівському заводі будівельних матеріалів (силікатний завод), а тому вони мали фінансові можливості та приймали активну участь у житті родини позивача і відповідача, та у подальшому внесли половину вартості квартири [ADDRESS] . Таким чином, вказана квартира була придбана за кошти батьків позивача, батьків відповідача та кошти подружжя в рівних частинах. Крім того, вказана квартира не була 3-х кімнатною, оскільки була придбана як однокімнатна на першому поверсі і у подальшому за спільний бюджет було добудовано дві лоджії, які використовувалися як ще дві кімнати. Також позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] була оформлена саме на матір відповідача, оскільки відповідач перебував на пільговій черзі в Чернігівській міській раді як інвалід війни, а тому, щоб не втратити чергу на житло, за спільною згодою, власником даної квартири стала саме [PERSON] , хоча самостійно придбати квартиру вона не могла. Крім того, батьки позивача отримували у 2007 році в Райффайзен Банк Аваль кошти за кредитними договорами, у зв`язку із тим, що не вистачало коштів на повний розрахунок за придбання квартири [ADDRESS] . Однак вказані кредитні договори залишились у спірній квартирі і відповідач не надає доступу до них. Також позивач вказала, що з 12.04.1994 вона постійно офіційно працювала та отримувала заробітну плату, яка була частиною сімейного бюджету та використовувалася лише за спільною згодою з відповідачем. В період з 1996 по 1998 рік [PERSON] перебувала у декретній відпустці. З 18.11.2002 стан здоров`я позивача різко погіршився, у зв`язку із чим їй була встановлена 3-тя група інвалідності. Проте, навіть після цього [PERSON] продовжувала працювати (а.с. 73-77). З 2005 року і по теперішній час вона по декілька разів перебувала на стаціонарному лікуванні в різних лікувальних закладах, що підтверджується копіями медичних виписок (а.с. 84-102). Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 1994 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2023 року розірвано (рішення набрало законної сили 13 травня 2023 року) (а.с. 11). 15 листопада 2005 року між [PERSON] (замовник) та ТОВ «Житлокомунсервіс» (підрядник) було укладено договір № 43, за умовами якого замовник зобов`язався забезпечити своєчасне фінансування 3-х кімнатної квартири на 6-му поверсі в І-й секції житлового будинку, що будується по [ADDRESS] , орієнтовно загальною площею 67,8 кв.м. (а.с. 50). Відповідно до п. 1.3 договору загальна вартість квартири складає 156814 грн. (31052 у.о.), яка буде уточнюватися після виготовлення технічного паспорту на будинок та визначення площі квартири. Згідно п. 2.1 договору замовник зобов`язався, як доказ укладення договору та забезпечення його виконання в термін не пізніше 27.06.2007 перерахувати на розрахунковий рахунок підрядника завдаток в розмірі не менше 70 % вартості квартири, що становить 109769,80 грн. (21736 у.о.), а також сплатити повну вартість квартири до моменту оформлення її у власність замовника. Як зазначено у відзиві на позовну заяву та як пояснили у судовому засіданні відповідач і його представник, мати позивача - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 4201 від 20.06.2007, продала належну їй трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 59) і отримані від продажу кошти вона особисто передала синові - [PERSON] в розмірі 176050 грн., які останнім були внесені ТОВ «Житлокомунсервіс» за дольову участь у будівництві житла по [ADDRESS] (а.с. 54). Також, за умовами договору № 43 від 15 листопада 2005 року, відповідач сплатив ТОВ «Житлокомунсервіс»: 20 червня 2007 року - 29341,67 грн., 03 серпня 2007 року - 8500 грн. та 26 жовтня 2007 року 14319 грн. (а.с. 53). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007, спірна квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (а.с. 12). Проте, доказів на підтвердження того, що внесені відповідачем кошти за дольову участь у будівництві житла по [ADDRESS] є його особистими коштами, відповідачем суду не надано. Внески за квартиру повністю виплачені та оформлено право власності на квартиру у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Допитана у судовому засіданні [PERSON] , яка є матір`ю позивача, суду пояснила, що спірна квартира є об`єктом спільної власності подружжя, так як грошові кошти надавалися свідком ще на придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] , яка була оформлена на матір відповідача, але в ній проживало подружжя і здійснило добудову квартири. У подальшому, коли подружжя вирішило придбати нову квартиру, свідок з чоловіком допомагали коштами і вона була придбана як спільне майно подружжя. У відповідності до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частин першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц (провадження № 14-108звц21) конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Внаслідок придбання подружжям квартири у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18), постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 (провадження № 61-7759св21). Зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми за договором, укладеним в інтересах сім`ї, за відповідних правових підстав, створює обов`язки для обох з подружжя. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України, та не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідач, заперечуючи проти позову, не надав суду належних доказів на спростування презумпціі спільності майна подружжя, не довів, що спірна квартира придбана за його особисті кошти. Враховуючи викладене та з урахуванням встановлених обставин, наявних у справі доказів, оскільки спірна квартира була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову [PERSON] та визначення за нею права власності на 1/2 частину квартири. Також, у зв`язку з наявністю підстав для задоволення позову, позивачу мають бути відшкодовані понесені у справі судові витрати на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідачу правничу допомогу надавав адвокат Ширай А.А. на підставі договору про надання правової допомоги від 05.06.2023 та ордеру серії СВ № 1059068 від 19.07.2023 (а.с. 37, 38). Згідно квитанції № 1422002 від 19.07.2023 підтверджується сплата позивачем адвокату 10000 грн. за договором від 05.06.2023 (а.с. 104). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на правничу допомогу у даній справі в розмірі 10000 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved