Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Путильської селищної ради Вижницького району Чернівецької області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначив, що вони 07 серпня 2006 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Путильського районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис № 37. За час спільного проживання в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що збереження сім`ї неможливе, оскільки їхня сім`я розпалась остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер, шлюбні відносини між ними фактично припинені. На даний час відповідачка перебуває за кордоном, тому їхній неповнолітній син [PERSON] проживає з ним у його власному будинку і перебуває на його повному утриманні. В будинку створено всі належні умови для проживання, виховання, навчання та утримання дитини. Мати дитини жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. На підставі\~вищевикладеного,\~просить суд шлюб укладений\~між ними\~розірвати та визначити місце проживання [PERSON] [INFO] на утриманні та вихованні батька [PERSON] за місцем його реєстрації та фактичного проживання по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась від неї до суду надійшла заява в якій вона просила суд розглядати справу без її участі, заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він народився [INFO] , на даний час проживає разом із батьком в [ADDRESS] . Навчається в 10-Б класі опорного закладу «Путильський ліцеї ім. Ю.Федьковича». Йому подобаються умови проживання, які створив батько, тому після розірвання шлюбу батьків, він і надалі бажає проживати з батьком. Представник третьої особи органу опіки і піклування Путильської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення справи покладає на розсуд суду. За ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] 07 серпня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Путильського районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис № 37, що підтверджується свідоцтвом про шлюб/а.с.11/. Від шлюбу в сторін народився син [PERSON] , [INFO] /а.с.7/. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Зазначене положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Суд вважає, збереження сім`ї неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер, шлюбні відносини між ними фактично припинені. Дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що збереження сім`ї між сторонами неможливе, суд вважає що позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Відповідно до ст.2\~ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як вище встановлено судом, позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] 07 серпня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Путильського районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис № 37. Від шлюбу в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що згідно акту обстеження побутових умов фактичного проживання особи №260 від 17.08.2023 року [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] /а.с.19/. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161\~СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст.\~161\~СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як вбачається з довідок виданих лікарем-наркологом, лікарем-психіатром КНП «Путильська багатопрофільна лікарня» Вербило М.М. від 17.08.2023 року [PERSON] на «Д» обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває/а.с.16-17/. Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] станом на 16.08.2023 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває/а.с.18/. Згідно інформації органу опіки та піклування Путильської селищної ради № 02-31/592 від 20.10.2023 року [PERSON] досяг 16-ти річного віку, не являється малолітньою дитиною, тому даний орган не може надати висновок щодо роз`яснення спору в частині визначення місця проживання дитини. Однак орган опіки та піклування Путильської селищної ради не заперечує щодо проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Враховуючи викладене, беручи до уваги думку неповнолітнього [PERSON] , виходячи з його інтересів, з огляду на тривалість їх проживання з батьком [PERSON] , добросовісне виконання ним своїх батьківських обов`язків, який самостійно здійснює його виховання та матеріальне утримання, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення його усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно б впливали на її виховання чи розвиток, згоду матері на проживання дитини з батьком, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Таким чином, із врахуванням наведених вище вимог закону та встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved