Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 01 жовтня 2011 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2021 року стосунки між подружжям розладилися, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, сім`я фактично припинила своє існування, збереження шлюбу є неможливим, а тому позивач просить суд розірвати шлюб. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/12572/23 між суддями від 21 липня 2023 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. 03 серпня 2023 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання позивача та відповідача. Ухвалою суду від 07 серпня 2023 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 14 серпня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву. 13 жовтня 2023 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про визнання позову (вх. № 68046), у якій вона зазначила, що просить шлюб розірвати. Проаналізувавши обставини справи у сукупності, суд доходить до наступного висновку. Встановлено, що 01 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1127, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 601, серія [NUMBER] . Як зазначив позивач у позовній заяві, з 2021 року стосунки з відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, фактично сім`я припинила своє існування. Згідно із статтею 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Так, відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частини перша статті 24 СК України). Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із статтею 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, враховуючи те, що відповідач не заперечувала проти розірвання шлюбу, зважаючи на те, що судом встановлено, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Щодо вимоги позивача про залишення проживання спільної дитини разом з ним, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як вбачається із позовної заяви, та це не заперечувалось відповідачем у справі, спільна дитина подружжя проживає разом з батьком (позивачем), отже між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини. Нормами СК України не регулюються порядок вирішення питання залишення проживання дитини з одним із батьків при відсутності між ними спору щодо місця проживання дитини, а регулюються питання визначення місця проживання дитини, у випадку відсутності домовленості між батьками щодо такого питання. При цьому, як зазначалось, між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, з огляду на відсутність спору між батьками та у випадку певної необхідності, батьки (сторони) не позбавлені можливості укласти нотаріально посвідчений договір про встановлення місця проживання дитини та способів участі у вихованні дитини, тобто письмову угода між батьками про те, з ким із них проживає дитина на постійній основі, а також про те, як саме другий з батьків, який проживає окремо, бере участь в житті дитини. З огляду на викладене, підстави для вирішення питання місця проживання дитини з одним із подружжя у судовому порядку відсутні.

Outcome: partial