Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини, у якому просить суд: - шлюб між [PERSON] /позивачем/ та [PERSON] /відповідачем/ розірвати; - визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] із [PERSON] /позивачем/ по [ADDRESS] у зв`язку з самостійним вихованням дитини без участі матері. Стислий виклад позиції позивача з урахуванням уточнених вимог Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з відповідачем знаходяться у шлюбі з 03.11.2001 року. Від шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Декілька місяців назад позивач з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, дружина [PERSON] /відповідач/ забрала свої особисті речі та переїхала проживати за іншою адресою. У шлюбі вони постійно проживали за місцем фактичного проживання позивача по [ADDRESS] , де він і мешкає далі. За наведених обставин шлюб з відповідачем носить лише формальний характер, примирення з відповідачем та збереження сім`ї є неможливим. Сім`я фактично розпалась, у зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні розлучення. Позивач переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. Майнових спорів між сторонами немає. Шлюб розривають вперше. Підстави, які б перешкоджали звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, передбачених ст. 110 Сімейного кодексу України, зокрема таких як вагітність або ж недосягнення спільною дитиною одного року - відсутні. Тому позивач вважає за необхідне, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України, просити суд постановити рішення про розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу суперечить як його інтересам так і інтересам їх неповнолітньої дитини. Крім питання розірвання шлюбу, позивач вважає за необхідне також заявити вимоги про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] . Так, просить визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] /позивачем/ по [ADDRESS] . Вважає, що прийняття такого рішення буде прийняте у інтересах дитини виходячи з наступного. З моменту народження дитини та до моменту припинення шлюбних відносин син постійно прожив в квартирі, де облаштована для нього окрема кімната. У свою чергу дружина [PERSON] /відповідач/ наразі проживає за іншою адресою. Більш того, у вказаному помешканні у сина відсутня окрема кімната, окреме ліжко, що також говорить про неналежні умови для розвитку дитини. Крім того, відповідач з моменту одруження та до теперішнього часу ніде не працює, та жодних доходів не має. У свою чергу позивач працевлаштований та має постійний дохід у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. Позивач вважає, що для виховання сина у нього є більше можливостей виходячи з вказаного. Дружина ж навпроти не в змозі правильно виховати дитину, оскільки сама не може йому надати гарний приклад, більш того не може забезпечити належне забезпечення всім необхідним дитину для його повноцінного розвитку. Таким чином, позивач просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] із [PERSON] /позивачем/ по [ADDRESS] . Процесуальні дії у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.09.2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала у повному обсязі, обставини викладені позивачем у позові підтвердила, не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини та розірвання шлюбу, наслідки визнання позову їй зрозумілі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Положенням ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом, їх нормативно-правове обґрунтування та позиція суду Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 03.11.2001 року позивач та відповідач уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Донецька Донецької області, про що було складено відповідний актовий запис 390 та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 03.11.2001 року. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.12.2009 року, актовий запис № 972. Як встановлено судом, спільне проживання сторін по справі не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності, внаслідок чого почали виникати непорозуміння, що призвело до того, що сторони почали проживати окремо та їхній шлюб носить формальний характер. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам дитини, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. На теперішній час неповнолітня дитина [PERSON] , проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на його повному матеріальному утриманні. Позивач, як батько, самостійно займається вихованням, утриманням та доглядом дитини, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує її усім необхідним, проявляє батьківську турботу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог. Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог про визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком.

Outcome: approved