Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

у листопаді 2020 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 5 504,00 грн., 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості, у розмірі 1,75 грн. та 1,38 грн. відповідно, та 2 102,00 грн. судового збору. В обґрунтування позову зазначило про те, що ТОВ «Ліко-житлосервіс» здійснює обслуговування багатоквартирних житлових будинків у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі вбудованих підземних автостоянок (паркінгів), де забезпечує прибирання, цілодобову охорону, комунальні послуги тощо на підставі актів прийому-передачі підземної автостоянки на обслуговування від забудовника ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг». 01.12.2011 року на підставі акту прийому-передачі підземної автостоянки TOB «ТМО «Ліко-Холдінг» передав, а позивач прийняв на обслуговування введену підземну автостоянку на [ADDRESS] . Для обслуговування підземної автостоянки, утримання її у належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів), TOB «Ліко-житлосервіс» уклало відповідні договори з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, забезпечення цілодобової охорони та організації контрольно-пропускного посту, технічного обслуговування та ремонту системи протипожежної безпеки. [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] , розташованого в підземній автостоянці на [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу машиномісця від 08.02.2019 року. 01.02.2019 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» та [PERSON] був укладений договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки № В3/7-69 зі сплатою щомісячно 495,00 грн. Згідно п. 2.1.3 Договору передбачено що виконавець має право змінювати суму щомісячних платежів у разі зміни вартості комунальних та інших послуг з утримання та експлуатації стоянки. З 01.12.2019 року вартість утримання становить 688,00 грн. Вказало, що з січня 2020 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» надає безперебійно послуги з утримання підземної автостоянки, зокрема, за адресою: [ADDRESS] , однак, [PERSON] з моменту підписання договору і по 31.08.2020 року користувався послугами, проте, в порушення договірних умов, не оплачував їх в повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості, тому, ТОВ «Ліко-житлосервіс» звертається до суду з даним позовом. Ухвалою від 03.12.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 19.05.2021 року (т. 1 а.с. 41-42). Ухвалою від 19.05.2021 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 83-84). Ухвалою від 17.02.2022 року підготовче провадження по справі закрито, призначено судовий розгляд (т. 1 а.с. 133). Ухвалою від 01.12.2022 року позовну заяву залишено без розгляду (т. 1 а.с. 157-159). Постановою Київського апеляційного суду від 09.03.2023 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01.12.2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 15-18). 05.04.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Хомич І.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказав, що, починаючи з 01.01.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Ліко-житлосервіс» будь-які відносини, які виникли з Договору, відсутні. Факт використання [PERSON] свого машиномісця для паркування власного автомобіля не свідчить про продовження дії спірного договору, оскільки машиномісце належить відповідачу на праві власності, і факт використання свого майна не може сам по собі бути підставою для сплати позивачу за певні послуги, які нав`язані останнім без волевиявлення відповідача, як наслідок, без укладення відповідного договору. Крім того, зазначив, що на спірні відносини, що виникли між сторонами, не поширюються практика, яка склалась у сфері житлово-комунальних послуг, на них не поширюються норми права, які регулюють житлово-комунальні послуги. Також, вказав, що позивачем не доведено факт того, що ним надавались будь-які послуги відповідачу, а також факт користування відповідачем результатами наданих послуг (а.с. 53-81). 18.05.2021 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в яких останній остаточно просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Ліко-житлосервіс» заборгованість у розмірі 10 320,00 грн., 3% річних у розмірі 202,93 грн., інфляційні втрати в розмірі 641,02 грн., а тож судові витрати по справі (а.с. 91-95). 27.10.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача за їх безпідставністю та необґрунтованістю, вказав, що відповідач споживав і споживає послугу по утриманню належного йому машиномісця (освітлення, прибирання, охорона та ін.), тому зобов`язаний оплачувати такі послуги (а.с. 109-111). В судовому засідання представник позивача - Безродний А.Ю. позовні вимоги з урахуванням збільшених позовних вимог підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідач - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 01.12.2011 року на підставі акту прийому-передачі підземної автостоянки TOB «ТМО «Ліко-Холдінг» передав, а позивач прийняв на обслуговування введену підземну автостоянку на [ADDRESS] (а.с. 15). [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] , розташованого в підземній автостоянці на [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу машиномісця від 08.02.2019 року(а.с. 11, 12). 01.02.2019 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» та [PERSON] був укладений договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки № В3/7-69 зі сплатою щомісячно 495,00 грн. з ПДВ витрат на утримання підземної автостоянки (а.с. 9-10). За умовами вказаного договору Замовник відшкодовує Виконавцю вартість витрат з утримання підземної автостоянки (паркінгу) блок В3/7 за адресою: [ADDRESS] машиномісце [ADDRESS] , та інших витрат для обслуговування підземної автостоянки (паркінгу), а Виконавець за рахунок коштів Замовника, забезпечує утримання належний санітарний та технічний стан підземної автостоянки в строк і на умовах, що передбачені цим Договором (п. 1.1 Договору). Згідно п. 2.1.3. Договору передбачено що виконавець має право змінювати суму щомісячних платежів у разі міни вартості комунальних та інших послуг з утримання та експлуатації стоянки. З 01.12.2019 року вартість утримання становить 688,00 грн. (т. 1 а.с. 13, 93). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року у справі № 752/5901/20, визнано договір № В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 01.02.2019 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Ліко-житлосервіс» припиненим з 01.01.2020 року (т. 1 а.с. 140-144). Постановою Київського апеляційного суду від 20.07.2022 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року у справі № 752/5901/20 в цій частині залишено без змін (т. 1 а.с. 145-154). 09.11.2021 року позивач змінив найменування юридичної особи з «Ліко-житлосервіс» на «Управляюча компанія «Венеція»(т. 1 а.с. 114-123). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, згідно з ч 2 ст. 11 ЦК України, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України встановлено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення ст. 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Позивач є експлуатаційною організацією та надає послуги з утримання машиномісць у підземній автостоянці на [ADDRESS] , власником одного з яких за договором купівлі-продажу 08.02.2019 року є відповідач (машиномісце № [NUMBER] ). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем укладено договори, зокрема, Договір № 96/15-О про надання послуг з технічного обслуговування від 01.04.2018 року з ТОВ «Смарт Солюшиз Груп» щодо виконання робіт з технічного обслуговування систем пожежної сигналізації, оповіщення про пожежу та управління евакуюванням людей, диспетчеризація СПЗ, водяного спринклерного пожежогасіння на об`єкті- « [ADDRESS] »; Договір про постачання електричної енергії споживачу від 18.12.2018 року з ТОВ «Київські енергетичні послуги»; Договір № 56/06-S про надання послуг зв`язку від 14.06.2006 року з ТОВ «Сітел»; Договір № 15468 ВБОП від 18.01.2017 року з ТОВ «Венбест» щодо спостереження за станом тривожної сигналізації (т. 1 а.с. 19-33, 178-180). Докази того, що вказані договори сторонами та іншими заінтересованими особами в установленому законом порядку оспорювався, визнавалися судом недійсними та відповідно до загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, а також презумпції правомірності правочину та загальних умов виконання зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. ст. 3, 204, 526 ЦК України) не є дійсними, чинними та виконуваними відповідно до їх умов та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, матеріали справи не містять. Також, матеріали справи містять акти щодо засвідчення факту проведення прибирання в блоці 3/7, серед яких мітиться і підпис напроти машиномісця № 69; акти щодо стану машиномісця № 69, а також витяг з журналу контролю пропускного режиму (т. 1 а.с. 16-18,163-177, 181-186, 187-209). В судому засіданні, представник відповідача, вказував про те, що його клієнт користується лише власним машиномісцем, разом з тим, не спростував того, що не отримує від позивача послуг, про які зазначено вище, й що ними не користується. Дійсно, договір між сторонами не укладено, однак, судом встановлено, що незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна між сторонами у справі фактично склалися саме такі договірні правовідносини, оскільки товариством послуги з утримання та обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, фактично надаються, а тому відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати. Доводи сторони відповідача про те, що за відсутності укладеного ним договору, він не зобов`язаний сплачувати на користь позивача будь-яких коштів, суд не приймає з огляду на те, що позивач довів фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання, пожежна сигналізація, його прибирання здійснюється для власників усіх машиномісць одночасно). Утримання підземної автостоянки проводить позивач, що не спростовано відповідачем доказами в розрізі ст. ст. 76-81 ЦПК України, який несе у зв`язку з цим витрати, тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості. Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за такі послуги. Таким чином, слід зазначити, що доводи сторони відповідача про недоведеність позивачем виникнення у відповідача як власника машиномісця № [NUMBER] обов`язку по оплаті наданих послуг з утримання машиномісця у підземному паркінгу в межах договірних або позадоговірних відносин, що склались між сторонами, не ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах та вимогах закону. Оскільки, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про оплату послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки товариством у встановленому законом порядку послуги з обслуговування машиномісць відповідачу надаються, у зв`язку з цим воно несе витрати, а тому останній повинен також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник цих машиномісць. На спростування суми заборгованості відповідачем до суду не було надано контррозрахунку. Тому, суд вважає за можливе покласти в основу судового рішення рахунок, здійснений позивачем, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 10 320,00 грн. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-352цс16, від 22.03.2017 року у справі № 6-2311цс16, від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15, а також Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц). Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 202,93 грн. та інфляційні втрати в розмірі 641,02 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства є, зокрема, визначена ст. 12 ЦПК України змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов ТОВ «Ліко-житлосервіс» про стягнення заборгованості, слід задовольнити у повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 2 312,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved