Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що він являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.06.2013 року. В даній квартирі разом із ним зареєстрований син [PERSON] , та відповідачка [PERSON] яка не проживає у вказаній квартирі з 2018 року, що підтверджується актом від 13 серпня 2023 року. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідачки [PERSON] в квартирі чинить йому, як власнику право вільного розпорядження своєю власністю, тягне за собою додаткові витрати на сплату комунальних послуг, а відповідачка в свою чергу не несе будь-яких витрат на утримання житла, просив суд визнати відповідачку \~такою,\~що втратила\~право користуванняквартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. \~Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася судом про час та місце розгляду справи, у тому числі й шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності відповідачки, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Крім того, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 11). Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст.391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що у зазначеній вище квартирі окрім позивача також значаться зареєстрованою відповідачка [PERSON] ,що підтверджується відповідною довідкою №556085 від 12.08.2023 року (а/с 9). Крім того, реєстрація відповідачки [PERSON] у належній позивачу квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 22). При цьому, як убачається із акта від 13.08.2023 року, який містяться у матеріалах справи відповідачка, будучи зареєстрованою за адресою [ADDRESS] , не проживає з 2018 року (а/с 18). За змістом ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сім`ї з власником житла, однак відповідачка з 2018 року відсутня за місцем своєї реєстрації, й відповідно в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин їїї відсутності у спірному житловому приміщенні понад один рік. При цьому, ч. 2 ст.405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, при вирішенні спорів, пов`язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Згідно роз`яснень, які містяться в п.34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягають захисту, оскільки відповідачка не є власником квартири, безпідставно значиться зареєстрованою за адресою місцезнаходження належній позивачу квартирі, не несе будь-яких витрат на утримання житла, чим чинить позивачу як власнику квартири перешкоди у користуванні власністю, а тому права позивача\~як власника\~зазначеної вище\~квартири підлягають\~захисту шляхом\~визнання відповідачки\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням\~внаслідок її\~відсутності у\~ньому без\~поважних причин,\~оскільки чинне\~законодавство не\~передбачає збереження\~права користування\~житлом за\~громадянами,\~які хоча\~і правомірно\~вселилися у\~спірний будинок\~власника,\~але на\~час розгляду\~справи протягом\~тривалого часу\~в ній\~не проживають. Крім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає, що відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1073 грн. 60 коп. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved