Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договорами позики в розмірі 20000 доларів США. Обґрунтовано позов тим, що 01 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, на підтвердження якого відповідач видала позивачу письмову розписку. За умовами договору (розписки) позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 20000 доларів США і у строк до 01 січня 2023. Року відповідач взяла на себе зобов`язання повернути їх позивачу. Проте, свої зобов`язання відповідач не виконала, в обумовлений строк кошти не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подала. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, вказавши, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи по суті повідомлялася завчасно та належним чином, однак конверти адресовані відповідачу поверталися до суду, як невручені з відмітками відділення поштового зв`язку: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 49-51). Окрім того, відповідач сповіщалася про час і місце розгляду справи по суті шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади (зворот а.с. 54). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Згідно з вимогами частини другої\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 01 лютого 2022 року [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла 20000 доларів США. На підтвердження факту отримання грошових коштів в цей же день [PERSON] підписала розписку, згідно з якою зобов`язувалась повернути кошти в строк до 01 січня 2023 року (а.с. 7, 47). Згідно із частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В порушення вимог закону відповідач умови договорів не виконала і суму позики позивачу не повернула. Факт укладення договору позики від 01.02.2022 між сторонами не оспорюється. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про повернення позивачу відповідачем коштів у сумі 20000 доларів США. Згідно зі\~статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою\~статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Аналіз зазначених правових норм у поєднанні із положенням\~статті 6 ЦК України\~дає підстави для висновку, що\~Цивільний кодекс\~як кодифікований акт у галузі цивільного права не містить вичерпного переліку всіх видів договорів і не передбачає повної правової регламентації, а тому особа вправі врегулювати свої правовідносини шляхом укладання правочину, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. До аналогічного висновку прийшов ВС у постанові від 29.07.2020 по справі №316/1988/16-ц. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, між сторонами виникли відносини позики, як один із видів зобов`язальних відносин, що підтверджується відповідною розпискою позичальника. Статтею 525\~ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої\~статті 14 ЦК України\~цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою\~статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 533\~ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення невстановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до\~статті 610 ЦК\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі\~статті 629 ЦК\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивачем в позовній заяві ставляться вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в іноземній валюті. Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~та\~Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1\~ст. 1046 ЦК України, а також ч.1\~ст.1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14-ц. Також, в постанові ВП ВС від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц викладена наступна правова позиція: «У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику». Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В порушення вимог Закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, не сплативши боргу. Згідно зі статтями\~12,\~81 ЦПК\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу. У свою чергу, відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання ним своїх зобов`язань і які б були підставою для зменшення розміру заборгованості або звільнення від її сплати. За таких підстав, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти в добровільному порядку не повернула, а тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, у зв`язку з наявністю підстав для задоволення позову відповідно до\~статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved