Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Спадковий будинок належав померлій на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори Меліш Є.І. 24 липня 1969 року та зареєстрованому в реєстрі за № 1173. Свої вимоги позивач мотивує тим,\~що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після [PERSON] та звернулася до нотаріуса з метою оформлення свої спадкових прав, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, що стало приводом для звернення до суду. Ухвалою суду від 07.06.2023 року було відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.06.2023 року на виконання вимог ухвали суду приватним нотаріусом Станєвою В.Б. надано копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] 03.08.2023 року позивачем надано суду заяву про уточнення позовних вимог, доповнивши обсяг своїх позовних вимог, якою просить встановити юридичний факт розташування житлового будинку з господарськми будівлями та спорудами, який належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори Меліш Є.І. 24 липня 1969 року та зареєстрованого в реєстрі за №1173, за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою від 03.08.2023 року було прийнято до розгляду уточнення позовних вимог. В судове засідання позивач не прибула. Надала заяву, якою підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та справу розглянути у її відсутність. Представник відповідача надав заяву про визнання уточнених позовних вимог та просить суд справу розглядати за його відсутності. Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в підготовчому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи. Відповідно до ст. 206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, в с. Кубей (колишня назва Червоноармійське), Болградський район, Одеська область. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори Меліш Є.І. 24.07.1969 року та зареєстрованому в реєстрі за №1173, був придбаний [PERSON] , однак в договорі купівлі-продажу будинку не зазначено вулиці та номер будинку, на якій він розташований. Згідно довідок №№219, 220 від 28.07.2023 року, двох довідок без номеру та дати, наданих Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області на момент укладання договору купівлі-продажу будинку від 24.07.1969 року не було присвоєно ані номер будинку, ані назву вулиці. Приблизно в 1971 році на вказаний будинок було присвоєно номер »135» та назва вулиці «Шевченка». Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР). \~ \~ \~ \~ Положеннями ст. 153 ЦК УРСР, визначено, що договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 227 ЦК УРСР, визначає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Згідно ст.101 ЦК УРСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Відповідно до ст.128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, який діє з 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що вищевказаний договір купівлі-продажу відповідав вимогам законодавства на час його укладання. Частина друга\~ст.315\~ЦПК України\~визначає,\~що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Оскільки з тексту вищевказаного договору купівлі-продажу будинку неможливо однозначно ідентифікувати та встановити місцезнаходження житлового будинку, що необхідно позивачу для вирішення питання права спадкування нерухомого майна після смерті [PERSON] , враховуючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача й встановлення факту розташування житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, який належав [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори Меліш Є.І. 24.07.1969 року та зареєстрованого в реєстрі за №1173. за адресою: [ADDRESS] . Відтак, суд приходить до висновку, що 24.07.1969 року [PERSON] набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори Меліш Є.І. 24.07.1969 року та зареєстрованому в реєстрі за №1173, але після внесення змін до законодавства України за життя не зареєструвала зазначене право власності. [PERSON] померла [INFO] що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 12.02.2019 року, актовий запис №131. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.\~ Після її смерті спадщину прийняла позивачка по справі, [PERSON] , шляхом подання заяви нотаріусу 24.07.2019 року. Згідно заповіту, зареєстрованого в реєстрі за №286 від 03.08.2018 року, [PERSON] заповідала усе нерухоме та рухоме майно [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Станєвої В.Б. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . Згідно інформаційної довідки з ДРРП від 13.07.2023 року право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і дворовими спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину\~ на\~ нерухоме\~ майно.\~\~ Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що\~ право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином,\~суд вважає,\~що позивач\~як спадкоємець\~за заповітом\~на підставі,\~що передбачено\~законом,\~тобто в\~порядку спадкування,\~набула право\~власності на\~житловий будинок\~з господарськими\~будівлями і\~дворовими спорудами\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] . Разом з цим її право порушено, вона позбавлена можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє всіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя спадкодавець не зареєстрував набуте ним право. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 22 вересня 2021 року по справі\~№ 227/3750/19. З огляду на зазначене, позивач згідно вимог чинного законодавства успадкувала\~ дане право, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на вказане майно в порядку спадкування. При цьому суд враховую факт визнання позовних вимог відповідачем. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Статтею 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим слід задовольнити позовні вимоги повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved