Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримав від нього у борг грошові кошти в сумі 23 100 (двадцять три тисячі сто) доларів США. Зазначені обставини підтверджуються розпискою, яка складена та підписана відповідачем власноруч 01.09.2014 р. Відповідно до договору позики відповідач був зобов`язаний повернути йому грошові кошти по першій вимозі. 25.09.2020 р. він звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому у строк до 10 жовтня 2020 року 23100 доларів США, отриманих ним 01.09.2014 року. Вимога про повернення коштів була отримана [PERSON] 28.09.2020 року, що підтверджується повідомленням ТОВ «Нова пошта». Але ні у зазначений строк, ні до теперішнього часу (більше ніж тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги) відповідачем борг не повернуто, чим взяті на себе зобов`язання не виконано. Крім цього, між ним, [PERSON] , та відповідачем [PERSON] 05.06.2020 року був укладений ще один договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від нього у борг грошові кошти в сумі 3 400 (три тисячі чотириста) доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 05.09.2020 року. Зазначені обставини підтверджуються розпискою, яка складена та підписана відповідачем власноруч 05.09.2020 року. За вказаним договором позики відповідачем також не повернуті отримані у борг кошти. Відповідач почав уникати зустрічі з ним, на його неодноразові прохання у добровільному порядку повернути йому кошти ніяк не реагує, що стало підставою для звернення до суду за захистом його порушених прав. Загальна сума боргу за двома розписками складає 26500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) доларів США. Просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , загальну суму боргу за договорами позики від 01.09.2014 та від 05.06.2020 в розмірі 26500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) доларів США. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. та 420,40 грн. (забезпечення позову). Не погодившись з позовними вимогами відповідач в особі свого представника, адвоката Стрижака Євгенія Юрійовича подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. На підтвердження заявлених позовних вимог громадянин Жук надав копії розписок від 01.09.2014 року та 05.06.2020 року. Зміст наданих розписок є суперечливим та не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної суми від позивача. Не можливо зробити однозначний висновок щодо отримання грошових коштів в борг частково або у повному обсязі, доказів про зарахування коштів на належні відповідачу рахунки позивач також не надає. Жодних грошей 01.09.2014 року відповідач від позивача не отримував взагалі. Не отримував їх ні до 01.09.2014 року, ні після. Між позивачем та відповідачем дійсно були попередні домовленості, щодо надання грошових коштів в борг, однак укладення договору позики так і не відбулося, що позивач згодом пояснив відсутністю вільних грошей, економічною та політичною кризою в країні. 01.09.2014 року відповідач дійсно бачився з позивачем, оскільки був присутнім під час отримання грошових коштів громадянином [PERSON] у сумі, що дорівнює тій, яку на сьогодні позивач намагається стягнути із відповідача. Попри те, що грошові кошти відповідачу у позику так і не були надані, 11.07.2017 року позивач засобами поштового зв`язку надіслав вимогу про виконання зобов`язання у розмірі 23100,00 доларів США, яку відповідач отримав на початку 2017 року. Саму боргову розписку громадянин Жук у 2017 році пред`явити відповідачу відмовився. Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, за яким відповідач не отримував жодних грошових коштів з метою захисту своїх прав та інтересів [PERSON] звертається до поліції із заявою про вчинення злочину за ч.3 ст.190 КК України - шахрайство, вчинене у великих розмірах. На початку 2020 року, після часткового налагодження ділових стосунків між Позивачем та Відповідачем, останній домовився про отримання грошових коштів у розмірі 3400,00 доларів США. Частина грошової суми була потрібна терміново, для оплати за договором поставки (Відповідач є підприємцем). Незважаючи на те, що, як було зазначено вище, боргові розписки не містять пункту про отримання грошей Відповідачем, громадянин Щокін факт часткового отримання коштів за другим зобов`язанням від 05 червня 2020 року не заперечує. Так, 12 березня 2020 року Позивачем було отримано грошову суму у розмірі 1 500, 00 доларів США, а згодом, 18 травня 2020 року - у розмірі 1 000, 00 доларів США стодоларовими купюрами. Передача коштів відбувалася у приміщенні офісу Відповідача за адресою: [ADDRESS] , у присутності громадянина [PERSON] , якого [PERSON] спеціально запросив для фіксації передачі часткової суми коштів. Також просили застосувати строк позовної давності, оскільки 11 липня 2017 року позивач надіслав вимогу про виконання зобов`язання за договором позики, хоча жодних коштів відповідач не отримував. Саме після пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання позивачем починається перебіг позовної давності. До початку проведення судового засідання позивач надав суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю і просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, але до його початку надав заяву про проведення судового засідання без його участі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку загального позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Статтею 1047\~ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики. Згідно з положеннями ч.2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). З оригіналу розписки вбачається, що 01 вересня 2014 року між [PERSON] з однієї сторони (позикодавець) та [PERSON] , з іншої сторони (позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 23100 (двадцять три тисячі сто) доларів США, яку зобов`язався повернути за першою вимогою. При цьому, у визначену у розписці дату сума позики відповідачем повернута не була. З оригіналу розписки вбачається, що 05 червня 2020 року між [PERSON] з однієї сторони (позикодавець) та [PERSON] , з іншої сторони (позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 3400 (три тисячі чотириста) доларів США, яку зобов`язався повернути до 05.09.2020 року. При цьому, у визначену у розписці дату сума позики відповідачем повернута не була. Оскільки сторони дійшли спільної згоди про те, що грошові кошти будуть перебувати у користуванні відповідача визначений період часу і встановили строк їх повернення, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та умови її повернення. Статтею 629\~ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З копії рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним, що у його задоволенні було відмовлено. Вказаним рішенням встановлено та доведено, що дійсно між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] укладено два договори позики 01.09.2014 року на суму 23100 доларів США та 05.06.2020 року на суму 3400 доларів США у вигляді розписок. У своєму відзиві відповідач заперечував проти факту отримання коштів від [PERSON] 01.09.2014 року, а також стверджував, що розписок не писав, але при цьому жодного доказу на підтвердження своїх заперечень проти фактів отримання грошей та написання розписки відповідач не надав, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 23 жовтня 2019 року (Справа № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19). Згідно ч. 1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На час розгляду даної справи, умови договорів позики відповідачем не виконані у повному обсязі, разом з тим, у своєму відзиві представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності до договору позики від 01.09.2014 року,то суд з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст.\~267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст.\~256\~ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст.\~258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Положеннями ч. 5 ст.\~261\~ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст.\~261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частина 3, 4 ст.\~267\~ЦК України визначає що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 01.09.2014 року сторони дійшли згоди, що грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця. Позивач стверджує, що строк виконання зобов`язання за вказаним договором настав 25.09.2020 року, оскільки відповідачу була направлена вимога про повернення грошових коштів за договором позики до 10 жовтня 2020 року «Новою поштою». Разом з тим, відповідач надав докази про направлення позивачем йому вимоги про повернення грошових коштів за договором позики від 01.09.2014 року 11.07.2017 року про повернення коштів у строк до 01.09.2017 року (а.с.112,113). Отже, суд приймає до уваги докази надані відповідачем і вважає, що перебіг позовної давності за договором позики від 01.09.2014 року починається зі спливом пільгового строку для виконання зобов`язання встановленого позивачем, тобто з 02.09.2017 року (ч.5 ст.261 ЦК України), в той же час позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 16.11.2020 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності. Враховуючи, що позивач звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, про що відповідачем була зроблена відповідна заява, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики від 01 вересня 2014 року у зв`язку із спливом позовної давності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Досліджені у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 05.06.2020 року у розмірі 3400 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір частково 840,80 грн. за подання позовної заяви та 420,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Оскільки ухвалою суду від 16.11.2020 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, тому, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, 846,54 грн. судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави, 161,43 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а 5767,11 грн. (в межах позовних вимог у задоволенні яких відмовлено позивачу) судового збору підлягають стягненню з позивача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial