Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

У червні 2023 року представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 14.06.2019 року о 12:07 год. відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю транспортного засобу «Skoda Fabia», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та транспортного засобу «Volksawgen», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 23.07.2019 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Skoda Fabia», державний реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9146243 від 30.10.2018 року. Страхова компанія власника пошкодженого автомобіля Volksawgen», державний реєстраційний номер [NUMBER] , звернулась до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою на страхове відшкодування від 27.06.2019 року. Позивачем було здійснено розрахунок страхового відшкодування на підставі страхового акту № розрахунку суми страхового відшкодування здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 100\~000 грн. згідно платіжної інструкції № 40779 від 06.08.2019 року. Враховуючи, що [PERSON] використовував застрахований автомобіль з метою надання платних послуг з перевезення пасажирів, позивач, посилаючись на п. 13.2 ч. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просив стягнути з відповідача 50% сплаченого страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача адвокат Сечко С.В. у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду направив заяву у якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик до суду відповідача [PERSON] було розміщено 22.0.2023 року, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 22.09.2023 року він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14.06.2019 року о 12:07 год. відбулася ДТП за участю транспортного засобу «Skoda», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та транспортного засобу «Volksawgen», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Skoda Fabia», державний реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9146243 від 30.10.2018 року, за умовами якого цивільно-правову відповідальність належного страхувальнику транспортного засобу «Skoda Fabia», державний реєстраційний номер [NUMBER] , було застраховано з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю у розмірі 200 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну 100 000 грн., франшиза 0,00 грн., строк дії договору з 31.10.2018 року по 31.10.2019 року включно (а.с. 6). Відповідно до умов вказаного полісу ПрАТ «СГ «ТАС» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку з вини водія забезпеченого транспортного засобу, сплатити на користь потерпілої особи страхове відшкодування. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 23.07.2019 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 5). За нормою\~ч.\~6\~ст.\~82\~ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої її ухвалено, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку з настанням вищевказаної події страхова компанія пошкодженого автомобіля Volksawgen», державний реєстраційний номер [NUMBER] , звернулась до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою на страхове відшкодування від 27.06.2019 року (а.с. 11). Позивачем було здійснено розрахунок страхового відшкодування на підставі страхового акту № 25411В/51/2019 від 03.08.2019 року та розрахунку суми страхового відшкодування (а.с. 16). Згідно розрахунку суми страхового відшкодування ПрАТ «СГ «ТАС» здійснила виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 100 000 грн. згідно платіжної інструкції № 40779 від 06.08.2019 року (а.с. 17). Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Так, відповідно до ст. 1 Закону страховики це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування». За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Згідно із ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне положення міститься у статті 27 Закону України «Про страхування». Згідно із ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормою частини 1 статті 1166\~ЦК України передбачено, що шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Положеннями ч. 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Положеннями п.\~38.1\~та 38.1.1.\~Закону передбачено,\~що страховик\~після виплати\~страхового відшкодування\~має право\~подати регресний\~позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); Представник позивача, обґрунтовуючи право вимоги до відповідача [PERSON] , посилався на п. 13.2 ст. 13 Закону, який встановлює особливості страхування цивільно-правової відповідальності окремих категорій громадян України. Так, п. 13.2 ст. 13 Закону, на який посилається представник позивача, передбачає, що розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Таким чином, зазначеною нормою закону передбачено конкретні умови, а саме: страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а тому до такої особи застосовується пільга у вигляді зменшення страхового платежу на 50% за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Разом з тим, як вбачається з наданої копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9146243 від 30.10.2018 року, при страхуванні транспортного засобу «Skoda Fabia», державний реєстраційний номер [NUMBER] , та укладенні вказаного полісу, не було застосовано будь-яких пільг до страхувальника, у п. 9 зазначеного полісу к(зменшувальний) зазначено 0,0%, зменшення пільговику 0,0% (а.с. 6). Окрім того, у п.6 вказаного полісу, документ, що посвідчує особу (для пільговика документ, що підтверджує його право на зменшення страхового платежу), зазначено документ паспорт, його серія, номер та дата видачі (а.с. 6), що не є підтвердженням наявності пільги у страхувальника. Таким чином, представником позивача не доведено, що при укладенні вказаного полісу, страхувальник скористався пільгою, передбаченою п. 13.2 ст. 13 Закону, відповідних доказів не містять і матеріали справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Таким чином, представником позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності права вимоги до відповідача. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. (а.с. 4) покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed