Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

Адвокат Василенко Олексій Васильович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, посилаючись на те, що [INFO] у віці 85 років померла її мама, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 07.12.2016 року. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71871924 від 21.03.2023 року було відкрито Спадкову справу, номер у спадковому реєстрі 70420443. Вона, [PERSON] , у розумінні ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги після померлої, [PERSON] , що підтверджується наступними документами: свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 20.12.1960 р.; свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 15.10.1979 р., виданим Дахнівською сільською радою Черкаського району (дівоче прізвище « [PERSON] » було змінено на прізвище « [PERSON] »); свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 01.08.1981 р., виданим міським відділом РАЦС м. Мурманськ рф (прізвище « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] »); свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 09.02.1989 р., виданим міським відділом РАЦС м. Черкаси (прізвище « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] »), трудовою книжкою № [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , залишилася спадкова маса, до складу якої входить і житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що належала останній на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 22.02.1994 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1- 1130, посвідченого нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, Дудкою Г.І. та згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 32156059 від 23.11.2011 р. 1/2 частину вищевказаного житлового будинку успадкувала її донька, [PERSON] , відповідно до заповіту від 23.07.2015 року. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 24.03.2023 р., за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Звертає увагу суду на той факт, що відповідач, [PERSON] , [INFO] , не проживає за вищевказаною адресою орієнтовно з 2003 року, що підтверджується вищевказаним Актом, жодних особистих речей, що б свідчили про зворотне - в будинку немає, а на стільки їй відомо, то відповідач наразі проживає на території іншої держави. Однак при зверненні до нотаріальної контори за оформленням спадкових прав, постановою нотаріуса мені було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що неможливо встановити родинний зв`язок між нею та померлою, [PERSON] , у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Від встановлення факту, що має юридичне значення - факту родинних відносин, залежить виникнення та зміна її майнових та немайнових прав, так як у неї виникне можливість звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, та можливість підтвердження свого походження, а отже і родинних відносин. Крім того, при оформленні спадщини після померлої, [PERSON] , в неї виникли труднощі пов`язані з реєстрацією відповідача та його правом на отримання спадщини у зв`язку з його реєстрацією разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідач не може вважатись таким, що прийняв спадщину, оскільки на час її відкриття постійно не проживав разом із спадкодавцем - померлою, [PERSON] , та у передбачений законом строк для прийняття спадщини не подав нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини. Отже, [PERSON] не набув права на неї, тобто є таким, що не прийняв спадщину. Просить встановити юридичний факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Черкаси, є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] . Визнати факт не проживання [PERSON] , [INFO] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини. Визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що не прийняв спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 червня 2023 року відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення родинних відносин із спадкодавцем та визнання особи такою, що не прийняла спадщину в частині визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] - залишено без розгляду Підготовче провадження\~по цивільній\~справі за\~позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем та встановлення факту не проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини - закрито. Представник позивача в судове засідання не з`явився скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що [INFO] у віці 85 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 07.12.2016 року. У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71871924 від 21.03.2023 року було відкрито Спадкову справу, номер у спадковому реєстрі 70420443. [PERSON] , у розумінні ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги після померлої, [PERSON] , що підтверджується наступними документами: свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 20.12.1960 р.; свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 15.10.1979 р., виданим Дахнівською сільською радою Черкаського району (дівоче прізвище « [PERSON] » було змінено на прізвище « [PERSON] »); свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 01.08.1981 р., виданим міським відділом РАЦС м. Мурманськ рф (прізвище « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] »); свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 09.02.1989 р., виданим міським відділом РАЦС м. Черкаси (прізвище « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] »), трудовою книжкою № [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , залишилася спадкова маса, до складу якої входить і житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що належала останній на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 22.02.1994 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1- 1130, посвідченого нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, Дудкою Г.І. та згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 32156059 від 23.11.2011 р. 1/2 частину вищевказаного житлового будинку успадкувала її донька, [PERSON] , відповідно до заповіту від 23.07.2015 року. При зверненні до нотаріальної контори за оформленням спадкових прав, постановою нотаріуса Рупп С.А. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що неможливо встановити родинний зв`язок між [PERSON] та померлою, [PERSON] .. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~315\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи про\~встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Відповідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Від встановлення факту, що має юридичне значення - факту родинних відносин, залежить виникнення та зміна майнових та немайнових прав [PERSON] , так як у останньої виникне можливість звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, та можливість підтвердження свого походження, а отже і родинних відносин. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 24.03.2023 р., за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідач, [PERSON] , [INFO] , не проживає за вищевказаною адресою орієнтовно з 2003 року, що підтверджується вищевказаним Актом, жодних особистих речей, що б свідчили про зворотне - в будинку немає. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Тобто, державна реєстрація відповідача у спірній квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті [PERSON] , за адресою реєстрації. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19). Так, у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у вказаній справі виходив із того, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації, оскільки документально спростована належними та допустимими доказами, а саме довідками органу місцевого самоврядування. Відповідач не може вважатись таким, що прийняв спадщину, оскільки на час її відкриття постійно не проживав разом із спадкодавцем - померлою, [PERSON] , та у передбачений законом строк для прийняття спадщини не подав нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене,суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині встановлення юридичного факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Черкаси, є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] та встановлення факту не проживання [PERSON] , [INFO] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, підлягають до задоволення.

Outcome: approved