Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики від 04 червня 2021 року в розмірі 59\~784,00 грн, а також судового збору в розмірі 2684,00 грн та 9000,00 грн витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено договір позики № 2447896 шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої у подальшому позивачем перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. За умовами договору позивач зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідачу надано грошові кошти в сумі 12 000 грн, строк позики 15 днів. У подальшому на підставі додаткової угоди №\~1 до договору позики строк позики продовжився на 30 календарних днів. Згідно з п. 2.4.2, 2.4.3 договору позики середньоденний розмір процентів за користування позикою 1,99000 від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. За п. 2.4.4 договору базова процентна ставка за позикою (фіксована) 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою. За п. 2.5 договору розмір процентів на прострочену позику фіксований 1,01\~% від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою. 09.02.2022 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 09/02-2022, відповідно до якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги за договором позики №\~2447896 від 04.06.2021 року, що укладений між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] . У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, у тому числі за договором позики №\~2447896 від 04.06.2021 року, що укладений між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] . Відповідно до умов вищезазначеного договору позивач є новим кредитором відповідачки [PERSON] за договором позики № 2447896 від 04.06.2021 року. Умови вищезазначеного кредитного договору відповідачкою не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (графіком погашення кредиту) строки не повернуті. Станом на 10.05.2023 року заборгованість відповідачки за договором позики становить 157\~704,00\~грн, з яких: 12\~000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 139 704,00 грн заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 6000,00\~грн заборгованість за комісією. Однак, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 59 784,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом 12 000,00 грн; заборгованість за процентами 41 784,00 грн; заборгованість за комісією 6000,00 грн. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 07 серпня 2023 року 09-00 год., яке в подальшому неодноразово відкладалося, востаннє на 19 жовтня 2023 року 09-00 год. У справі міститься клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка не з`явився в судове засідання, надіслала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити в задоволенні позову повністю. Зокрема, зауважила, що позивачем не обґрунтовано суму заборгованості за процентами, а наданий розрахунок не є належним доказом на підтвердження розміру заборгованості. Доданий до позову лист від 01.03.2023 не містить відомостей щодо здійснення перерахування коштів на її банківську карту на виконання договору позики. Також вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту переходу до нього права вимоги заборгованості. Щодо заборгованості за комісією, яка складає 6000 грн, то вважає, що не підлягає задоволенню, оскільки ця сума є необґрунтованою, стягнення комісії за договором позики не передбачено. Просила відмовити в задоволенні позову, справу розглянути в її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно із ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що 04 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено договір позики №\~2447896, за яким остання отримала суму позики 12 000 грн, строком до 19 червня 2021 року (15 днів); середньоденний розмір процентів за користування позикою 1,99000 від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики; базова процентна ставка за позикою (фіксована) 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою; розмір процентів на прострочену позику фіксований 1,01 % від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою (а. с. 9 15). За умовами цього договору (п. 2.6) позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на вебсайті товариства протягом 3 робочих днів з дати підписання договору. Указаний договір підписаний позичальником [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором w62707. 19 червня 2021 року між тими самими сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору позики, за якою сторони погодили продовжити строк позики на 30 днів, до 19\~липня 2021 року. Цю угоду підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором g86605. Крім цього, 19 червня 2021 року сторони підписали графік обов`язкових платежів за додатковою угодою № 1 додаток № 1. У подальшому 19 липня, 22 серпня, 24 вересня 2021 року сторони уклали додаткові угоди № 2, 3, 4 відповідно, разом з додатками графіками обов`язкових платежів, підписані електронним підписом одноразовим ідентифікатором, за якими, зокрема, продовжено строк користування позикою на 30 днів, до 24 жовтня 2021 року. 09.02.2022 між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №\~09/02-2022, а 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ\~«Коллект центр» укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги. За цими договорами спочатку до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право грошової вимоги, зокрема, до боржника [PERSON] згідно з реєстром боржників до договору та витягом з реєстру, платіжним дорученням та актом приймання-передавання реєстру боржників. У наступному таке право грошової вимоги до боржника [PERSON] перейшло до ТОВ\~«Коллект центр», що підтверджується також реєстрами боржників, актом прийому-передачі реєстру боржників. Згідно з наданими позивачем розрахунками станом на 10.05.2023 заборгованість відповідачки за договором позики становить 157\~704,00\~грн, з яких: 12\~000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 139 704,00 грн заборгованість за процентами; 6000,00 грн заборгованість за комісією. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 652\~ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Абзац другий частини 2 статті 639\~ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У силу ч. 1 ст.\~638\~ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст.\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Згідно зі ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до\~ ст. 4 ЦПК України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, з дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). За положеннями ст.\~12,\~81 ЦПК України\~ кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на\~підставі\~яких\~суд встановлює\~наявність або\~відсутність обставин\~(фактів),\~що\~обґрунтовують вимоги\~і заперечення\~учасників справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що н алежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78\~ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За правилами ст. 89 ЦПК України с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надані позивачем на обґрунтування своїх вимог докази суд вважає належними та допустимими і такими, що підтверджують укладення відповідачкою вищевказаного договору позики, який не оспорений відповідачкою у встановленому законом порядку та згідно з презумпцією правомірності договору є правомірним (дійсним) станом на час розгляду справи в суді. Також суд вважає, що відповідачка не спростувала належними і допустимими доказами того, що не укладала договору позики та не отримувала у позику коштів. Внаслідок невиконання відповідачкою взятих за договором позики зобов`язань утворилася заборгованість у вказаному розмірі, який також не спростовано відповідачкою, і така заборгованість підлягає стягненню з неї на користь позивача, який є новим кредитором на підставі відповідного договору про відступлення права вимоги. Установлено, що відповідачка порушила взяті за договором зобов`язання щодо своєчасного погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, що призвело до утворення заборгованості: 12 000,00 грн за кредитом, 41 784,00 грн за процентами, а всього 53\~784,00 грн, який не спростований відповідачкою, а тому з урахуванням положень ст.\~13 ЦПК України щодо меж позовних вимог, позов у цій частині підлягає задоволенню. Стосовно стягнення комісії у розмірі 6000,00 грн слід зазначити таке. Згідно із ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~у справі щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст.\~1,\~11, ч. 8 ст.\~18, ч. 3 ст.\~22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозв`язку з положеннями ч. 4\~ст. 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Разом з цим у\~Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України\~зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Викладене дає підстави для висновку, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання послуг з розрахунково-касового обслуговування не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання послуги з розрахунково-касового обслуговування відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. З огляду на вказане суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки комісії у розмірі 6000,00 грн. В іншій частині складових заборгованості за кредитним договором позовні вимоги доведені й обґрунтовані. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (90 %) у сумі 2\~415,60 грн. Крім цього, згідно зі ст. 137, 138, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн, що відповідатиме критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин цієї справи, також є співмірним зі складністю справи і обсягом наданих адвокатом послуг. Таким чином,\~з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в загальному розмірі 5\~415,60 грн.

Outcome: partial