Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~в обгрунтування\~своїх вимог\~позивач зазначає,\~що він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . У вказаній\~квартирі також зареєстроване\~місце проживання\~ його сестри [PERSON] , дочки [PERSON] , [INFO] , та відповідача [PERSON] (з місць позбавлення волі). Однак,\~останній з 1991 року фактично не проживає за вказаною адресою і ніколи не проживав, не сплачує\~комунальних послуг,\~його особистих речей в квартирі не має, він не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участі в спільному побуті, тому, на думку позивача, вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Факт реєстрації його місця проживання позбавляє позивача можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Тому він, посилаючись на ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Данилець Р.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та зазначив, що вказана квартира позивачем не приватизована та оскільки він не є її власником в позасудовому порядку вирішити дане питання немає можливості. Відповідач, який є рідним братом батька позивача, ще з 1991 року не проживає у цій квартирі, ймовірно виїхав за кордон, зв`язок з ним відсутній. У зазначеній квартирі він прописався як наймач з дозволу батька позивача, як основного наймача (який помер в 2021 році), та ймовірно уклав з ним відповідний договір на проживання (договір найму), однак підтверджуючих документів немає. Просить позовні вимоги задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідач в\~судове\~засідання\~повторно не\~з`явився,\~про\~час\~та місце\~розгляду\~справи\~повідомлявся належним\~чином\~-\~за\~зареєстрованим\~у встановленому\~законом\~порядку\~місцем його\~проживання. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. \~ \~ \~ \~Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). \~ \~ \~ \~За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. \~ \~ \~ \~Згідно з відповіддю № 4 Коломийського відділу управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 10.11.2022 року, [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , з 06.02.1991 року (з місць позбавлення волі ( а.с. 9 )). Згідно з даними довідки про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні № 2064 від 16.05.2023 року, до складу зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , входять: [PERSON] , [INFO] (позивач); [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). \~ \~ \~ \~Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 17.05.2023 року, що підписаний [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 1986 року народження, та головою ОСББ Дружній двір Любківським В.Я., відповідач [PERSON] , який зареєстрований за вищевказаною адресою, фактично не проживає за місцем реєстрації з 1991 року і ніколи не проживав, його особистих речей в квартирі немає (а.с.10). Даними довідки №Д/2821, виданої 12.07.2023 року Коломийською міською радою, стверджується, що квартира [ADDRESS] , є неприватизованою (а.с. 47). Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~(далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізація права на житло має ключове значення не лише для реалізації інших економічних та соціальних прав людини, через які насамперед утілюється конституційна цінність гарантування гідних умов життя для кожної людини, а й для ефективного здійснення кожним прав і свобод особистого й політичного характеру. Згідно з ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до\~ст. 33 Конституції України\~вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. \~ \~ \~ \~Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. \~ \~ \~ \~Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із частиною четвертою\~статті 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~статті 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК України\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до\~статті 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК України\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду\~\~від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження\~\~№ 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня\~\~2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини\~від 17 травня\~\~2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14),\~пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року\~\~у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення\~\~статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо\~пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»\~від 11 січня 1995 року, пункт 63). У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до статей\~12,\~81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином,\~беручи до\~уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлений статтею 71 ЖК України строк саме без поважних причин, а також доказів того, що він втратив інтерес до житла чи щодо його проживання за іншою адресою. Не доведено також про наявність у відповідача іншого житла для постійного проживання. Сам по собі факт несплати комунальних платежів за квартиру, на який посилається позивач, не має наслідком позбавлення права особи на користування цим житлом. Суд критично ставиться до наданого позивачем акту про не проживання особи за місцем реєстрації, оскільки в акті відсутні дані, на підставі яких відомостей особами, які його підписали, констатований факт не проживання відповідача в квартирі саме з 1991 року. Безпосередньо в судовому засіданні вказані в акті особи як свідки не допитувалися, відповідне клопотання стороною позивача не заявлялось, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити достовірність даних щодо не проживання відповідача у квартирі без поважних причин. Звертаючись до суду із цим позовом\~про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, позивач не аргументував належним чином ані мету, яку він переслідував, ані співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог, оскільки позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання, наявність яких позивачем за обставин даної справи не доведено. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного, ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 47 Конституції України та,

Outcome: dismissed