Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до Немирівської міської про визнання права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с.Сажки Немирівського району Вінницької області на: житловий будинок «А», загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., погріб «П», сарай «Б», розміщених по [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивачка народилась [INFO] в с. Зеленянка колишнього Немирівського району, де її батьки на той час проживали. Батьками [PERSON] є: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . [INFO] у віці 84 роки в с. Сажки Немирівського району померла матір позивачки - [PERSON] , яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що вона, як дочка покійної, є спадкоємицею першої черги за законом та у відповідності до вимог ст. 549 ЦК України, 1963 року, повністю прийняла спадщину після її смерті, так як проживала з нею, і у неї на руках знаходяться документи з приводу спадкового майна. Відповідно до рішення Немирівського районного суду від 21 грудня 2012 року за [PERSON] вже було визнано право власності в порядку спадкування після смерті матері на земельну ділянку (пай), яка за життя належала покійній матері [PERSON] . Крім того, у власності покійної матері є житловий будинок з господарськими будівлями, який розміщений в [ADDRESS] , де вона проживала. У відповідності до вимог цивільного законодавства [PERSON] звернулась із письмовою заявою до Немирівської державної нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на вказаний вище житловий будинок. Однак, державним нотаріусом 29 липня 2023 року їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Причиною прийнятого нотаріусом рішення є те, що право власності на зазначений вище житловий будинок не було зареєстроване. Таким чином, інакше аніж судовим рішенням вирішити питання щодо успадкування позивачкою вказаного житлового будинку немає можливості у зв`язку із чим вона звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 07.08.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та витребувано з Немирівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті спадкодавця [PERSON] . У судове підготовче судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача Немирівської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій просив розгляд справи провести за його відсутності, щодо задоволення позову не заперечував. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 3 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. З цієї норми також випливає те, що таке визнання має не суперечити закону і не порушувати права свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Одним із способів захисту цивільних прав, встановлених ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: "у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , народилася в с.Зеленянка Немирівського району Вінницької області. 27.12.1980 зареєстровано шлюб з [PERSON] , 1955 року народження. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.11.2019 р. [PERSON] народилася [INFO] , її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.12.1980 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 27.12.1980 укладено шлюб та присвоєно подружжю прізвище « [PERSON] ». Згідно (повторного) свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.11.2019 [PERSON] помер [INFO] в с.Зеленянка Немирівського району Вінницької області. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті залишилося спадкове майно. Згідно довідки №238 від 22.02.2018, виданої Рачківською сільською радою Немирівського району Вінницької області, після смерті [PERSON] ,померлої [INFO] , яка постійно проживала і була зареєстрована за адресою: с.Сажки Немирівського району Вінницької області, залишилося спадкове майно. Спадкоємцем за законом є дочка померлої - [PERSON] , інших спадкоємців немає. За [PERSON] рішенням Немирівського районного суду від 21.12.2012 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] на земельну ділянку, площею 1,65 га без визначення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості), яка належала на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно виписки з погосподарської книги №5433 від 01.08.2023 р., виданої виконкомом Немирівської міської ради, за 2001-2005 р.р., особовий рахунок № [NUMBER] , житловий будинок по [ADDRESS] відкритий на громадянку [PERSON] . Всього сімей проживала в будинку - 1, мешканців - 1 особа: [PERSON] , [INFO] ,яка була головою двору та померла [INFO] . Відповідно до довідки КП «Немирівське РБТІ» №104 від 26.02.2018 по даним архіву станом на 01.01.2013 р. на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] за [PERSON] та іншими особами - право власності не зареєстровано. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений 06.02.2018 на [PERSON] . Згідно пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року, у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство,зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] та була прийнята [PERSON] шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року), який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ст. 525 та 526 ЦК Української РСР (1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з ч.1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках діти, (у тому числі усиновлені) дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За положеннями ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (ст. 534, 553, 555 цього Кодексу). Стаття 561 цього ж кодексу визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Дана стаття не встановлює граничного строку, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину повинен звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва. З матеріалів спадкової справи №104/2013, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] , вбачається, що згідно постанови державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №761/02-31 від 29.07.2023 [PERSON] 27.07.2023 звернулася до державного нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належний [PERSON] , померлій [INFO] . Зазначеною постановою [PERSON] державним нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок у зв`язку із не наданням спадкоємицею правовстановлюючого документа на будинок та відсутністю державної реєстрації на нього. Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як вбачається з копії технічного паспорту, будинок за адресою: [ADDRESS] , побудований у 1949 році. Питання набуття права власності на той час регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 06 березня 2018 року у справі №175/2254/15. Крім того, по приватних житлових будинках, що збудовані до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення в експлуатацію при оформленні права власності. Таким чином, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи (п.3.2 Листа ВССУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Згідно з п.20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), яка втратила чинність 19 січня 1996 року, передбачалася реєстрація будинків і домоволодінь на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім того, Вищій Спеціалізований Суд України у своєму листі зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як встановлено судом, на підтвердження права власності спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] на будинок, 1949 року побудови, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позивачка надала копію виписки з погосподарської книги №5433 від 01.08.2023 р., виданої виконкомом Немирівської міської ради, за 2001-2005 р.р., згідно якої особовий рахунок № [NUMBER] на житловий будинок по [ADDRESS] відкритий на громадянку [PERSON] . Згідно з ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і відповідно до ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Отже, за життя [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , однак не був належним чином зареєстрований. Суд вважає, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачкою спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду. Враховуючи те, що [PERSON] , є спадкоємицею за законом після смерті матері [PERSON] , спадщину прийняла шляхом фактичного володіння майном, проте позбавлена можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку за обставин незалежних від її волі, а інші спадкоємці спадщину не приймали, суд дійшов висновку про наявність порушених прав позивачки, а обраний спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, тому суд дійшов висновку, що позов обґрунтований. З огляду на вищенаведені правові норми та перевірені в судовому засіданні докази, враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнає, факти, викладені у позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог є достовірними, сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved