Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Чумак І.М. звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Добропільської міської ради Покровського району Донецької області, Комунального підприємства «Добропільська служба єдиного замовника» Добропільської міської ради, третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Барвінок», про визнання наймачем квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який був основним квартиронаймачем і постійно мешкав у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У серпні 1979 року [PERSON] отримав ордер, на вище зазначену квартиру, з правом заселення житлового приміщення на сім`ю у складі 7 осіб. За життя та після смерті батька, позивач проживала за вказаною адресою, хоча в подальшому була формально зареєстрована в будинку рідної сестри. Після смерті батька позивача, ніжно із членів сім`ї не звертався до уповноважених органів з приводу зміни договору найму житлового приміщення, у квартирі продовжували жити позивач та її рідний брат [PERSON] , який помер [INFO] . На теперішній час позивач постійно проживає у квартирі, другої житлової площі не має, доглядає за квартирою та сплачує житлово-комунальні послуги. Також представник позивача зазначає, що 12.09.2022 року рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області позивача було визнано членом сім`ї [PERSON] , який був наймачем квартири. Пізніше 25.08.2023 року позивач звернулась до КП «Добропільська служба єдиного замовника» з метою укладання договору найму житлового приміщення та відкриття особового рахунку на своє ім`я, але отримала відмову із посилання на відсутність ордеру. Додатково позивач зазначає, що ордер на вселення був загублений багато років тому, а відновити його не можливо. За таких обставин позивач вирішила звернутись до суду з позовом про визнання наймачем квартири. В судове засідання сторони та їх представники не з`явились. Представник позивача адвокат Чумак І.М. звернулась до суду із заявою про розгляд справи без участі позивача та його представника, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Добропільської міської ради Донецької області звернувся до суду із заявою в якій просить розглянути справу за відсутності представника відповідача, проти позовних вимог не заперечують. Представник відповідача КП «Добропільська служба єдиного замовника» Добропільської міської ради також надала заяву, в якій визнала позовні вимоги. Представник третьої особи до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом надсилання рекомендованих повідомлень на поштову адресу. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про прийняття заяви відповідача КП «Добропільська служба єдиного замовника» Добропільської міської ради про визнання ним позовних вимог. Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Гіагінского району Краснодарського краю РСФСР, 28.03.1980 року. Згідно копії свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м. Добропілля Донецької області 02.03.1996 року, вбачається, що 02.03.1996 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 31. Після укладання шлюбу дружині було присвоєно прізвище [PERSON] . Також з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Добропільського міського управління юстиції Донецької області 18.06.2002 року, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 07.05.1999 року, про що зроблено актовий запис № 104. Після розірвання шлюбу жінці було залишено прізвище [PERSON] . [PERSON] , який є батьком [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується доданим до матеріалів справи свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке було видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Добропіллю реєстраційної служби Добропільського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області від 02.07.2013 року. Згідно довідки ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» № 1328 від 25.08.2023 року, право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстроване. Також згідно довідки № 16.01-08/2916 від 20.07.2021 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] як малолітня дитиня в період з 17.08.1979 року по 28.08.1992 року, та потім була зареєстрована за цією ж адресою з 18.10.1994 року по 08.04.2008 року. В матеріалах справи міститься довідка голови ОСББ «Барвінок 18», яка була видана [PERSON] , 1976 року народження, про те, що на день смерті свого батька [INFO] , [PERSON] , [INFO] , вона проживала спільно із ним без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Цей факт підтверджується двома сусідами, які залишили свої підписи на довідці. Як вбачається з листа КП «Добропільська служба єдиного замовника» № 262 від 28.08.2023 року, [PERSON] відмовлено в укладанні договору найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , через відсутність в поданих із заявкою документах ордеру на вказане жиле приміщення. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12.09.2022 року по справі №227/5080/22 [PERSON] , [INFO] , визнано членом сім`ї наймача квартири [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] . Але у вимозі визнати квартиронаймачем та зміну договору найму житлового приміщення, у зв`язку зі смертю квартиронаймача було відмовлено через зміни чинного законодавства щодо типового договору найму та не заявлення позивачем вимог про зобов`язання відповідачів укласти договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Згідно з інформаційною довідкою № 345458337 від 06.09.2023 року, в Державному реєстрі речових прав, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в Державному реєстрі іпотек відсутня інформація щодо нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Також згідно ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 (у0009700-96) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] як малолітня дитиня в період з 17.08.1979 року по 28.08.1992 року, та потім була зареєстрована за цією ж адресою з 18.10.1994 року по 08.04.2008 року, та, що вона проживала спільно із своїм батьком, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Також встановлено, що позивач була знята з останнього міста реєстрації 02.08.2021 року, та на момент розгляду справи не має зареєстрованого місяця проживання, що підтверджується наданою до суду копією паспорту позивача. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Позивач зверталась до КП «Добропільська служба єдиного замовника» із заявою з метою укладання договору найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , але їй було відмовлено у цьому через відсутність ордеру на це жиле приміщення. Але як було встановлено та сторонами не заперечувалося цей ордер було втрачено, а відновити його не можливо. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Слід зазначити, що той факт, що позивач проживала у спірному житловому приміщенні без реєстрації, не може бути перешкодою для визнання за нею права користування на житло, що також закріплено у п. 15 постанови Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». З урахуванням наданих суду письмових доказів, які підтверджують те, що позивач тривалий час постійно проживає у квартирі, наймачем якої був її батько - [PERSON] , має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у неї немає, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved