Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . З батьком дітей позивач розлучена. Дітей залишено на проживанні з матір`ю [PERSON] . Відповідач не проявляє батьківської турботи до дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчанням у школі, підготовкою до самостійного життя не цікавиться, не підтримує їх матеріально, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач піклується про дітей, займається їхнім вихованням тa матеріально забезпечує, відвідує шкільний заклад, де навчаються [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Дітям забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між теперішнім чоловіком позивачки та дітьми склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дітей, їх повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Нагляд за станом здоров`я дітей з моменту їх народження і по сьогоднішній день здійснює матір [PERSON] . Батько [PERSON] участі в цій сфері життя дітей не приймає. Таким чином, Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, не цікавиться життям, здоров"ям дітей, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює належні умови для отримання дітьми освіти, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітям.. Враховуючи наведене, просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] у відношенні неповнолітніх дітей доньки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . 07.07.2023 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що близько двох років [PERSON] проживає та працює за кордоном, а саме в Канаді. [PERSON] не погоджується з позовом [PERSON] , вважає позбавлення його батьківських прав щодо його доньок [PERSON] та [PERSON] необгрунтованим та безпідставним з наступних підстав. [PERSON] з [PERSON] шлюб не реєстрували, однак проживали однією сім`єю. Від спільного проживання народилося двоє доньок, яких відповідач дуже любить та піклується про них, незважаючи на те, що з позивачкою більше разом не проживають. [PERSON] перешкоджала і продовжує перешкоджати [PERSON] спілкуватись з дітьми, через що виникали конфлікти. Позивачка зверталася до поліції із заявами про те, що відповідач вчиняє домашнє насильство, хоча жодної шкоди позивач їй не завдавав, і [PERSON] сама створювала конфлікти. Оскільки в Україні відповідач не міг знайти роботу з бажаним заробітком, йому довелось поїхати на роботу за кордон. Однак [PERSON] усвідомлює свій обов`язок піклуватися про своїх дітей, тому постійно через свого колегу передає кошти, продукти, одяг та інші необхідні речі своїм донькам. Відповідач цікавиться життям та здоров`ям доньок. Однак, різниця в часі суттєво впливає на можливість телефонувати до дітей в час, який би не порушував їхнього звичного розпорядку дня, та [PERSON] постійно з дітьми спілкується по телефону. Відповідач зауважує, що на дітей здійснюється вплив матері, їх негативно настроюють щодо батька. 3 молодшою донькою батька обмежують у спілкуванні, пояснюючи, що вона то хвора, то вже лягла спати та з інших причин. Тобто [PERSON] не самоусувався від виконання батьківських обов`язків, від утримання та виховання дітей. Знаходження Відповідача за кордоном не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Так, в силу того, що відповідач знаходиться за кордоном, він не має можливості відвідувати батьківські збори, свята в школі, водити дітей до лікаря, але він піклується про дітей іншим чином, який на даний час є можливим. Наявність конфлікту між сторонами не може впливати на обсяг прав батька щодо його доньок [PERSON] та [PERSON] . Відповідач вважає, що відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав щодо його доньок, оскільки він їх любить, спілкується з ними та бажає в подальшому спілкуватись, передає кошти на їх утримання, придбає та передає дітям одяг, взуття, продукти та інші необхідні речі. У зв"язку з наведеним просить суд у позові відмовити. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просила суд прийняти рішення в інтересах дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що він особисто передавав гроші та передачі для дітей від батька. Батько святкував дні народження дітей, гуляв з ними. [PERSON] відомо, що [PERSON] телефонує до дітей, однак діти не завжди відповідають на його телефонні дзвінки. Пів року тому спілкувався з [PERSON] по телефону. В червні 2023 року він особисто передавав дітям гроші та передачу від батька. Відповідач переважно спілкується із старшою донькою. Він особисто бачив [PERSON] в парку та на озері з дітьми. У 2022 році він 8 раз привозив передачі дітям. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вона знайома з позивачкою з 2019 року. Їхні діти ровесники, проводять багато часу разом. Мама приділяє багато уваги дітям. Батька не бачила, від дітей про батька нічого не чула. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що діти вчаться разом в одному класі. Батько не цікавиться навчанням, шкільним життям дитини. Вона не чула, щоб [PERSON] , проводячи час з її донькою, щось говорила про свого батька. На батьківських зборах батька жодного разу не було. Батько видалився із батьківського чату. Зі слів її дитини свідку [PERSON] відомо, що [PERSON] фінансово дітям не допомагає. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 23.12.2009 року (а.с.8). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 23.12.2009 року (а.с.9). 26.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, Серія [NUMBER] від 26.11.2021 року (а.с.10). Як вбачається з листа директора ліцею №19 Івано-Франківської міської ради від 05.10.2022 року №134/02 в 7-Б класі навчається [PERSON] . Зі слів класного керівника відомо, впродовж періоду навчання доньки в ліцеї з 5-го класу, навчанням та вихованням здобувача освіти займається мама, [PERSON] , яка цікавиться успіхами дочки, забезпечує усім необхідним, відвідує батьківські збори, сприяє та допомагає у навчанні доньки у навчальному закладі. Мати є головою батьківського комітету класу. Батько, [PERSON] , впродовж навчання доньки з 5 класу жодного разу не спілкувався з класним керівником, не відвідував батьківські збори класу, не цікавився успіхами з навчання доньки (а.с.13). Відповідно до листа директора ліцею №19 Івано-Франківської міської ради від 05.10.2022 року №133/02 в 1-В класі навчається [PERSON] . Зі слів класного керівника відомо, впродовж періоду з 01.09.2022 року по 05.10.2022 року, навчанням та вихованням учениці займається мама, [PERSON] , яка цікавиться успіхами дочки, забезпечує усім необхідним, відвідує батьківські збори, сприяє та допомагає дочці у навчанні. Батько, [PERSON] жодного разу не спілкувався з класним керівником, не відвідував батьківські збори класу, не цікавився успіхами щодо навчання доньки (а.с.14). З листа начальника Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 22.06.23 встановлено, що 23.07.2020 о 21:09 надійшло повідомлення зі служби «102» від гр. [PERSON] , [INFO] про те, що за адресою: [ADDRESS] колишній чоловік, [PERSON] систематично переслідує. Звернення зареєстроване у Івано-Франківському РУП ГУНП ІКС ІПНП за № 27799 від 23.07.2023 та розглянуто згідно закону України «Про звернення громадян». Відносно гр. [PERSON] , складено адміністративний протокол АПР 18 №377766 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника терміном на 10 діб. 29.06.2020 року о 10.00 надійшла заява від гр. [PERSON] , [INFO] про те, що в неї виник конфлікт з її цивільним чоловіком. Звернення зареєстроване у Івано-Франківському РУП ГУНП ІКС ІНП за №23823 від 29.06.2023 та розглянуто згідно Закону України «Про звернення громадян». 07.03.2023 р. о 17:02 надійшла заява від [PERSON] , [INFO] жит. [ADDRESS] , про те, щоб прийняти міри до її колишнього чоловіка, [PERSON] , [INFO] , який не бере участі у вихованні спільної дитини. Звернення зареєстроване у Івано-Франківському РУП ГУНП ІКС ШНП за №6299 від 07.03.2023. Звернення розглянуто згідно Закону України «Про звернення громадян» (а.с.41). Із заяви [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Галавай М.В. та зареєстрована в реєстрі за №770 від 05.07.2023 року, вбачається, що з [PERSON] вони знайомі близько двох років. Разом працювали за кордоном. Кожного разу, коли вона їхала в Україну, [PERSON] просив її взяти з собою сумку, яку він підготував для своїх доньок. Там завжди були солодощі, іграшки, канцтовари, одежа та інші речі для дітей. Неодноразово [PERSON] хвалився їй який одяг та взуття придбав для дітей. Сумки з речами вона передавала [PERSON] , який уже відвозив речі дітям. [PERSON] часто розказував їй про своїх доньок, показував іхні фотографії, в її присутності телефонував до дітей та розмовляв з ними (а.с.77). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини). Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Підстави з яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені ст. 164 Сімейного кодексу України, в тому числі у зв`язку з ухиленням від виконання ними своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами), вбачається, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи; позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 15 постанови Пленуму від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з позовом, матір дитини посилається на те, що відповідач не проявляє батьківської турботи до дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчанням у школі, підготовкою до самостійного життя не цікавиться, не підтримує їх матеріально, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Допитана у судовому засіданні у присутності представника органу опіки на піклування неповнолітня дитина [PERSON] зазначила, що вона проживає з матір`ю, вітчимом та двома молодшими сестрами. Мама піклується про неї та завжди дає їй поради. Вони допомагають одна одній. Вітчим про неї дбає, допомагає у навчанні. До 2020 року з ними проживав батько. Батько нею не цікавиться. Батько може спитати як школа, як здоров`я. Батько двічі передавав подарунки. Казав, що він не хоче повертатись в Україну. При розмовах батько казав, що вони погані. Мама казала їй та молодшій сестрі, що якщо вони не хочуть, то можуть не спілкуватись з батьком. Вона з батьком спілкуватися не хоче. Батько телефонував до молодшої сестри та просив молодшу сестру передати їй слухавку і таким чином вона спілкувалась з батьком, хоча бажання спілкуватись з ним не мала. Їй відомо, що батько знаходиться за кордоном. Батько ображений, що вони пішли від нього, що мама погана. Батько пропонував їй їхати до нього, але вона відмовилась. Батько передавав кошти через [PERSON] , однак вона відмовилася їх брати. Також передавав солодощі та куртку, яка їй не сподобалась, після чого тато сказав, щоб вони повернули йому всі речі, що він для них купував. Телефонував 1-2 рази на місяць, розпитував хто приходить до них додому. З днем народження не вітав. В червні 2023 року тато передав молодшій сестрі подарунок на день народження - великого ведмедя. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Суд вважає, що думка [PERSON] у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав у спірному випадку має на меті забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. При цьому, як вбачається із наданих пояснень сторін, так і показань свідка [PERSON] , батько не самоусунувся від виховання дітей. На думку суду, та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь в їх утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками, на підтвердження вказаних обставин стороною позивача суду доказів надано не було. У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , (Додаток 1 до рішення виконавчого комітету міської ради від 21.07.2023 №927) вбачається, що розглянувши первинні матеріали справ, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 28.06.2023 року, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 86-89). Суд вважає, що даний висновок обґрунтованим та таким, що відповідає найкращим інтересам неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , оскільки при розгляді питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування діяв в інтересах дітей та в межах своїх повноважень, передбачених СК України та Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. Так, із висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , (Додаток 1 до рішення виконавчого комітету міської ради від 21.07.2023 №927) вбачається (а.с.101), що позивачкою не було надано доказів, які б підтверджували інформацію про притягнення відповідача до відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. До Служби у справах дітей стосовно невиконання [PERSON] своїх обов`язків стосовно [PERSON] та [PERSON] не зверталась. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення [PERSON] до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання дітей. Беручи до уваги, твердження позивачки, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не підтримує їх матеріально. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків, батьки лише отримують та використовують їх від імені дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини (ст. 166 Сімейного кодексу України). Суд вважає, що вказаний висновок підтверджує, що [PERSON] , який не має негативних характеристик, свідомо не нехтує своїми обов`язками відносно дітей, не втратив цікавість до дітей, а тому суд погоджується з даним висновком. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Позбавлення батька батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд вважає, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дітей, бажання спілкуватися і приймати участь у їньому вихованні. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що матеріальним забезпеченням дітей, їхнім вихованням і розвитком займається матір, не свідчить безумовно про те, що батько свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу на відповідача - позбавлення батьківських прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 222, 224, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed