Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, про відшкодування шкоди в порядку, передбаченому ст.1176 ЦК України, посилаючись на те, що слідчим відділом Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2016 за №12016080080003315. В рамках даного кримінального провадження 15 вересня 2016 року, позивачу [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Вироком Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 04 вересня 2017 року, позивача виправдано по обвинуваченню в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в зв`язку з недоведеністю його винуватості. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2017 року, скасовано та призначено новий розгляд провадження в суді першої інстанції. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 січня 2020 року, позивача визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 січня 2020 року, залишено без змін. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2021 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02.11.2020 відносно позивача - без змін. Таким чином, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням складає 49 місяців, тому просив суд відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 328 300,00 грн. 10.07.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Державної казначейської служби України, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.105-110). 18.07.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.127-135). 19.07.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Запорізької обласної прокуратури, відповідно до якого позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с.143-148). Позивач у судове засідання не з`явився, його представник у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, просив суд його задовольнити, зазначив, що під час розгляду кримінального провадження судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій доведено незаконність дій поліції, просив стягнути моральну шкоду у розмірі 328 000,00 грн. тобто за повних 49 місяців, зазначив, що мінімальний розмір заробітної плати береться станом на 01.01.2023. Відповідач - представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні позов не визнала, підтримала викладені у відзиві пояснення, тому просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач - представник Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області у судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач - представник Запорізької обласної прокуратури у судовому засіданні позов визнав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, усі докази у сукупності, суд вважає, що позов є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, сторонами по справі визнається той факт, і про це зазначено в поясненнях та в заявах по суті справи, що відносно [PERSON] , було відкрито кримінальне провадження №12016080080003315 від 20.07.2016. 15 вересня 2016 року, позивачу [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Вироком Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 04 вересня 2017 року, позивача виправдано по обвинуваченню в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в зв`язку з недоведеністю його винуватості. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2017 року, скасовано та призначено новий розгляд провадження в суді першої інстанції. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 січня 2020 року, позивача визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 січня 2020 року, залишено без змін. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2021 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02.11.2020 відносно позивача - без змін. Отже, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням обраховується з 15.09.2016 року (дата повідомлення про підозру) по 02.11.2020 року (набрання законної сили виправдувального вироку) та складає 49 місяців. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами першою ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з пунктом другим частини другої ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною четвертою ст. 1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. В межах\~спірних відносин\~таким законом\~є Закон\~України «Про\~порядок відшкодування\~шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» (надалі Закон № 266/94-ВР). Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі Положення). У відповідності до ст. 1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Частиною другою статті 1 Закону №266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пункту п`ятого ст. 3 Закону №266/94-ВР громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону №266/94-ВР. Оскільки Закон №266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою у визначеному процесуальним законом порядку. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За положеннями ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону №266/94-ВР, розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством; відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Відповідно до статті 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Дані висновки суду узгоджуються із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі №6-2203цс15. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у 2023 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 6 700,00 гривні. Відтак, саме виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати слід обчислювати розмір моральної шкоди відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З урахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, а також того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» обчислення розміру моральної шкоди провадиться виходячи саме із кількості місяців, врахуванню судом підлягає кількість повних місяців перебування позивача під слідством та судом, що складає 49 місяців. Отже, в даному випадку мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню [PERSON] , суд визначає з урахуванням часу перебування позивача під слідством та судом становить 49 повних місяців по 6 700,00 грн. за кожний місяць, що становить 328 300,00 грн. Дана сума є гарантованим мінімумом, на який позивач має право розраховувати, тому суд вважає за необхідне стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] - 328 300,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач та його представник, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Стосовно судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Що стосується витрат позивача на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. У позовній заяві представник позивача просив стягнути судові витрати з відповідачів, одночасно в позовній заяві ним було заявлено в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про те, що розрахунок судових витрат та підтвердження їх понесення буде подане до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Оскільки представником позивача у позові зазначено, що остаточні докази витрат на правову допомогу позивача будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, судом наразі вказане клопотання не вирішується. Щодо судового збору суд зазначає наступне. Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI та статтею 14 Закону №266/94-ВР визначено, що сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат. Тому судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial