Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

04 вересня 2019 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] від 26 липня 2019 року, який, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Свій позов обґрунтовував тим, що на протязі 2012-2017 року відповідач позичав у позивача іноземну валюту долари США та національну валюту гривну зі строком повернення визначеним моментом пред`явлення позивачем вимоги. На підтвердження відповідач надав позивачу розписки в яких він зобов`язується повернути позичені кошти за першою вимогою. Всього [PERSON] позичав у позивача за вказаний період чотири рази на загальну суму 160\~000 доларів США та 30\~000 грн, у двох випадках долари США він позичав під проценти про що зазначалося в його розписках. Проте станом на 2018 рік на всі усні вимоги позивача повернути борг відповідач попросив почекати та пообіцяв повернути до січня 2019 року та з січня 2019 року по травень 2019 року повернув лише 6 000 доларів США.. 01 березня позивач через Укрпошту направив відповідачу письмову вимогу про повернення позичених коштів із процентами та згідно рекомендованого повідомлення [PERSON] отримав усі вимоги 13 березня 2019 року. Після отримання вимог, відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та CMC повідомлення позивача, вдома його позивач застати не міг. Від працівників ТОВ «Агроцпецторг» де працював відповідач, позивач довідався, що він продав свої корпоративні права у цьому товаристві (4 000 000 гри. у статутному фонді), належні йому автотранспортні засоби (вантажні автомобілі та причіпи до них) і більшість часу проводить за кордоном. Таким чином, свого зобов`язання по поверненню позив відповідач повністю не виконав, що й стало причиною звернення позивачем до суду. 25 вересня 2019 року суддею Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання. 22 листопада 2019 року від представника позивача надійшло клопотання про заміну первісного відповідача та витребування спадкової справи. 25 листопада 2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено та витребувано у Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] .. Ухвалою від 26 квітня 2021 року постановлено залучити в якості правонаступника відповідача [PERSON] [PERSON] , яка відповідно до копії актового запису про укладення шлюбу №534 від 07 серпня 1992 року є його дружиною. 22 червня 2021 року в процесі розгляду справи стало питання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» та було постановлено відповідну ухвалу. В подальшому у зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, 27 березня 2023 року на підставі розпорядження №39/23 вищезазначена справа передана до провадження судді Васюченка О.Г.. 03 травня 2023 року постановлена ухвала про прийняття справи до свого провадження та призначене судове засідання. 23 червня 2023 року представником позивача була подана заява про збільшення позовних вимог. Оскільки з моменту звернення позивача із позовною заявою про стягнення боргу і по день складання даної позовної заяви пройшло майже 4 роки. Курс долара США відповідно до якого в переводі на національну валюту розраховувалась сума боргу відповідача на день звернення з позовом (26 липня 2019 року), за даними Національного банку України становив 25,48 грн за один долар США, а на день подачі заяви про збільшення позовних вимог (22 червня 2023 року) курс долару США за офіційними даними Національного банку України виріс та становить 36,94 грн за один долар США. Відповідно до чого виросла сума боргу відповідача у національній валюті. Таким чином, за період розгляду справи, станом на 22 червня 2023 року загальна сума боргу відповідача перед позивачем в національній валюті суттєво збільшилась і становить 10\~511\~191 грн, в тому числі 5\~718\~760 грн основного боргу, 4\~776\~189,80 грн нарахованих процентів, 16\~242,97 грн інфляційних втрат та судовий збір в розмірі 9\~605 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, на попередніх засіданнях позовні вимоги підтримував в повному обсязі, а також в матеріалах справи є заява представника позивача в якій він просить проводити судовий розгляд без його участі у зв`язку з тим, що він перебуває в зоні бойових дій. Позовну заяву підтримав в повному обсязі. Відповідач до суду не з`явилась, про час та дату повідомлялась за допомогою поштового зв`язку, смс-повісток, проте доказів про належне повідомлення відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи до суду не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, також, в матеріалах справи міститься заява на попереднє судове засідання про розгляд справи без участі представника третьої особи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи здійснення розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звуко- та відеозаписувального технічного засобу не здійснюється. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. На протязі 2012-2017 року відповідач [PERSON] позичав у позивача [PERSON] іноземну валюту долари США та національну валюту гривну зі строком повернення визначеним моментом пред`явлення позивачем вимоги. На підтвердження відповідач надав позивачу розписки в яких він зобов`язується повернути позичені кошти за першою вимогою. Всього [PERSON] позичив у позивача за вказаний період чотири рази на загальну суму 160 000 доларів США та 30 000 грн, у двох випадках долари США він позичав під проценти про що зазначається в його розписках. Та станом на 2018 рік на всі усні вимоги позивача повернути борг відповідач попросив почекати та пообіцяв повернути до січня 2019 року та з січня 2019 року по травень 2019 року повернув лише 6 000 доларів США. 01 березня 2019 позивач через Укрпошту направив відповідачу чотири письмові вимоги про повернення позичених коштів із процентами та згідно рекомендованого повідомлення [PERSON] отримав усі вимоги 13 березня 2019 року. Як зазначає позивач то, після отримання вимог, відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та CMC повідомлення позивача, вдома його позивач застати не міг. Від працівників ТОВ «Агроцпецторг» де працював відповідач, позивач довідався, що він продав свої корпоративні права у цьому товаристві (4 000 000 гри. у статутному фонді), належні йому автотранспортні засоби (вантажні автомобілі та причепи до них) і більшість часу проводить за кордоном. Таким чином, свого зобов`язання по поверненню позик відповідач повністю не виконав. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, як було встановлено, [PERSON] взяв в позику грошові кошти в іноземній валюті долар США, та національній валюті гривні, про що власноруч написав розписку, а отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Проте, як було встановлено при розгляді справи відповідач [PERSON] помер, [INFO] , у зв`язку з чим Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області направив ухвалу про витребування у Дніпровської районної державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] .. 08\~січня 2020\~року на\~адресу суду\~надійшла відповідь\~від Дніпровської районної державної нотаріальної контори про те, що після смерті [PERSON] , померлого [INFO] спадкова справа відсутня. З відповіді з нотаріальної контори витікає, що з заявою про відкриття спадкової справи, а отже, з заявою чи з відмовою про прийняття спадщини, спадкоємець у встановлений законом строк не звертався. Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року в якості правонаступника відповідача у справу залучена його спадкоємець [PERSON] , яка відповідно до копії актового запису про шлюб №534 від 07 серпня 1992 року є дружиною померлого [PERSON] із заявою про збільшення позовних вимог. Так, з моменту звернення позивача із позовною заявою про стягнення боргу і по день складання даної позовної заяви пройшло майже 4 роки, то представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог. В якій зазначив наступне. Оскільки, курс долара США відповідно до якого в переводі на національну валюту розраховувалась сума боргу відповідача на день звернення з позовом (26 липня 2019 року), за даними Національного банку України становив 25,48 грн за один долар США, а на день подачі заяви про збільшення позовних вимог (22 червня 2023 року) курс долару США за офіційними даними Національного банку України виріс та становить 36,94 грн за один долар США. Відповідно до чого виросла сума боргу відповідача у національній валюті. Таким чином, за період розгляду справи, станом на 22 червня 2023 року загальна сума боргу відповідача перед позивачем в національній валюті суттєво збільшилась і становить 10\~511\~191 грн, в тому числі 5\~718\~760 грн основного боргу, 4\~776\~189,80 грн нарахованих процентів, 16\~242,97 грн інфляційних втрат та судовий збір в розмірі 9\~605 грн. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та в ст. 1269 ЦК України. Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Разом з тим суд враховує наступне. Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором). Аналіз ч. 2 ст. 1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення боргу за договорами позики, оскільки відповідач (правонаступник відповідача) [PERSON] у спадок будь-якого майна не отримувала, про що свідчить відсутність спадкової справи, а позивачем не надано на підтвердження отримання майна у спадок останнім та вартості цього майна, одержаного у спадщину. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. При таких обставинах суд вважає можливим відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed