Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

30 січня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між сторонами 27 листопада 2019 року було укладено договір про постачання теплової енергії №020120, на підставі якого позивачем надались відповідачу з листопада 2019 року по березень 2022 року включно послуги з постачання теплової енергії за адресою [ADDRESS] . Однак, внаслідок неналежного виконання відповідачем свого договірного обов`язку з оплати наданих послуг у нього перед позивачем утворилась заборгованість в загальному розмірі 117342,02 гривень, на яку позивачем нараховано пеню в розмірі 17560,55 гривень, а також на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних в розмірі 4254,39 гривень та інфляційні втрати в розмірі 30291,78 гривень. За таких обставин, оскільки відповідач добровільно в позасудовому порядку погашати вказану заборгованість не бажає, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути вищевказані суми в загальному розмірі 169448,74 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2023 року позовну заяву передано за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, які вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без (повідомлення) виклику сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24, 26 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 10 травня 2023 року відповідачем подано суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій відповідач послався на те, що основна сума боргу нарахована за період з листопада 2019 року по березень 2022 року, позов поданий до суду лише 31 січня 2023 року, а тому стягненню з відповідача підлягає лише заборгованість за основним боргом за період з 31 січня 2020 року по березень 2022 року. Послався відповідач на неможливість одночасного нарахування пені та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, а також вказав на пропуск позивачем річного строку позовної давності, який має застосовуватись до вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. Відповідач вказав на неможливість нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат з 24 лютого 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», а також на неможливість нарахування та стягнення неустойки за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги в період дії в Україні карантину на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Також 10 травня 2023 року відповідачем подано відзив, в якому він повторно виклав заяву про застосування строків позовної давності, а також просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог, зокрема з тих підстав, що в наданих позивачем доказах містяться різні адреси надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії ( [ADDRESS] або [ADDRESS] ), поставив під сумнів відповідач повноваження особи, яка підписала укладений між сторонами договір з боку позивача через відсутність у справі доказів таких повноважень у підписанта (копія довіреності тощо). Послався відповідач на відсутність у справі доказів належності йому нерухомого майна, за адресою якого надавались послуги з постачання теплової енергії, а також на неналежність доказів отримання відповідачем послуг з постачання теплової енергії, відсутність доказів належності відповідачу адреси електронної пошти, на яку позивачем надсилались розрахункові та інші документи щодо необхідності оплати наданих послуг з постачання теплової енергії, неможливість одночасного стягнення пені та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України. 16 травня 2023 року до суду від відповідача надійшли заперечення на позов, які знову містять заяву про застосування строків позовної давності (загального трирічного та спеціального річного), а також відповідач посилається на відсутність у справі доказів повноважень позивача на надання послуг з теплопостачання та укладення договору між сторонами, відсутність в укладеному договорі адреси, за якою відповідачу надавались послуги з постачання теплової енергії, відсутність доказів претензійної роботи позивача з відповідачем, недоведеність надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії, відсутність належного розрахунку заборгованості, неможливість одночасного нарахування пені та 3% річних за ст.625 ЦК України. 05 липня 2023 року стороною позивача до суду подано заперечення проти застосування строків позовної давності, які (заперечення) мотивовані тим, що з 12 березня 2020 року на території України було введено карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, в зв`язку із чим строки позовної давності продовжені на строк дії такого карантину. Крім того, такі строки продовжено і на період дії в Україні воєнного стану. Послався представник позивача і на можливість одиночного стягнення пені та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України з огляду на їх різну правову природу. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідачу з 20 березня 2019 року на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанок З.З. за реєстровим №627, належить нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 27 листопада 2019 року між позивачем, як теплопостачальною організацією, та відповідачем, як споживачем, укладено договір №020120 про постачання теплової енергії, за умовами якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію відповідачу за адресою [ADDRESS] , а відповідач - одержати її та сплатити її вартість в порядку та на умовах, визначених договором. Теплове навантаження на опалення: 2,57 Гкал (середньомісячне), 14,54 Гкал (на рік). Тариф для розрахунків по договору: 1305,02 гривень (без ПДВ) та 1566,02 гривень (з ПДВ) за 1 Гкал. Розрахунки за теплову енергію проводяться у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів, розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт прийому-передачі теплової енергії. Отриманий акт прийому-передачі теплової енергії споживач повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу теплопостачальної організації на протязі десяти днів з дня отримання. У разі неотримання теплопостачальною організацією підписаного акту прийому-передачі або обґрунтованих заперечень в його підписанні у вказаний строк, акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період. Споживач зобов`язаний не пізніше ніж за п`ять днів до початку розрахункового періоду сплачувати теплопостачальній організації вартість теплової енергії згідно з її кількістю, передбаченою у додатку 1 до цього договору, за власним платіжним дорученням із зазначенням періоду, за який відбувається оплата. Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться споживачем впродовж п`яти діб після одержання рахунку теплопостачальної організації, яка зобов`язана його направити споживачу не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. В разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію нараховується пеня в розмірі 1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. За згодою сторін договору оплата за теплову енергію буде здійснена з 20 березня 2019 року, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору (п.п.1.1, 2.1, 3.2.2, 5.2, 6.2, 7.1, 7.2, 7.3, 7.4, 8.4.3, 11.4, 11.5, 11.6) з додатками №1-5 до нього. 29 листопада 2019 року відповідачем подано на адресу позивача заяву про надсилання розрахунків за використану теплову енергію за вищевказаним договором на адресу електронної пошти [INFO] , що підтверджується копією відповідної заяви. Вказана адреса електронної пошти міститься і документах, які відповідач надсилав на адресу суду в ході розгляду даної цивільної справи, зокрема у документах на підтвердження направлення ним заяв по суті спору стороні позивача. Як встановлено судом в ході розгляду справи з наявних у ній матеріалів, позивачем на виконання укладеного між сторонами договору за адресою належного відповідачу вищевказаного нежитлового нерухомого майна в період з листопада 2019 року по березень 2022 року надавались послуги з постачання теплової енергії в повному обсязі, однак відповідач своє договірне зобов`язання з оплати вартості таких послуг не виконував належним чином (надано послуги на суму 129835,15 гривень, а сплачено на суму 12493,13 гривень), внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 01 серпня 2022 року утворилась заборгованість з оплати послуг з теплопостачання на загальну суму 117342,02 гривень, яка залишається непогашеною і дотепер. Крім того, позивачем нараховано на вказану суму боргу за період з листопада 2019 року по березень 2022 року пеню в загальному розмірі 17560,55 гривень, а також за той же період на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних в розмірі 4254,39 гривень та інфляційні втрати в розмірі 30291,78 гривень. Викладені обставини підтверджуються розрахунками суми позову та заборгованості, щомісячними рахунками та актами прийому-передачі теплової енергії за укладеним між сторонами договором, доказами направлення таких рахунків та актів прийому-передачі теплової енергії на адресу електронної пошти відповідача, повідомлену ним самим позивачу вищевказаною заявою, актом звірки, випискою про рух коштів, довідкою від 18 серпня 2022 року №88, копіями актів споживання теплової енергії, копією досудової вимоги, копією поштової документації. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року (далі - Закон України «Про житлово-комунальні послуги»), ЖК України, Закону України «Про теплопостачання». Так, відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, а також договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Нормою ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація. Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. За змістом положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормою ст.714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Положеннями ст.ст.7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.68 ЖК України, ст.19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, тобто на підставі договору. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). За змістом ст.ст.7, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, відповідно до змісту наведених вище положень законодавства та усталеної судової практики з вирішення спорів про стягнення заборгованості за надані та не оплачені житлово-комунальні послуги підставою для виникнення у споживача житлово-комунальних послуг обов`язку зі сплати їх вартості є в першу чергу наявність між таким споживачем та постачальником послуг або іншим уповноваженим учасником цих правовідносин договору про надання відповідних послуг (ст.ст.12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Разом з тим, споживачі зобов`язані своєчасно і в повному обсязі оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Останній висновок прямо закріплено і в нормі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При регулюванні правовідносин з надання та споживання житлово-комунальних послуг, у випадку допущення споживачами несплати або несвоєчасної оплати вартості цих послуг, застосовуються також норми ст.625 ч.2 ЦК України, а саме покладення на споживачів-боржників обов`язку зі сплати окрім основної суми боргу також нарахованих на цю суму боргу 3% річних та інфляційних втрат. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, правовими висновками Верховного Суду в постановах від 15 березня 2018 року по справі №401/710/15-ц, від 16 грудня 2020 року по справі №761/32712/17, від 12 липня 2021 року по справі №233/6532/19, від 28 липня 2021 року по справі № 554/7740/17, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 20 вересня 2018 року по справі №751/3840/15-ц, від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17. Стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Закріплена у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника (споживача) за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування санкцій, установлених у ч.2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті, та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі №761/7423/14-ц, від 05 грудня 2018 року по справі №755/20668/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №462/7822/15ц, від 22 квітня 2021 року по справі №463/5959/19, від 28 липня 2021 року по справі №554/7740/17. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження належними, допустимим, достатніми та достовірними доказами зазначені позивачем в його позові фактичні обставини спірних правовідносин сторін, заявлені в якості підстав обґрунтування позову, як то існування між сторонами договірних зобов`язальних правовідносин з надання позивачем (виконавець комунальної послуги) та отримання і оплати відповідачем (індивідуальним споживачем) за адресою належного останньому нежитлового нерухомого майна житлово-комунальних послуг - послуг з теплопостачання, виконання позивачем свого договірного обов`язку з надання вказаних послуг в повному обсязі, в той час відповідач належним чином свій договірний обов`язок з оплати таких послуг не виконав, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості з оплати за такі послуги у вказаному в позові розмірі. При цьому, з огляду на зміст укладеного між сторонами договору, наведених судом вище норм законодавства та правової позиції судів касаційної інстанції у позивача наявне право на здійснення нарахування на виниклу суму боргу пені з одночасним нарахуванням на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат. Відтак, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і можливість їх задоволення, однак частково. Частковість задоволення позовних вимог полягає у зменшенні розміру заявленої до стягненні і нарахованої позивачем пені шляхом виключення з наведеного позивачем розрахунку пені та її суми, що нараховані за період з березня 2020 року по березень 2022 року. Останнє, в свою чергу, зменшує розмір стягуваної пені з 17560,55 гривень до 1155,98 гривень. Правова позиція суду з цього питання ґрунтується на тому, що 17 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», пунктом 3 розділу ІІ якого визначено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, окрім іншого, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. В свою чергу, за змістом постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236, «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року №651 в України в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тобто на підставі норма наведеного вище закону у позивача було відсутнє право на нарахування відповідачу за період з 12 березня 2020 року по 30 липня 2023 року пені на заборгованість, що виникла за укладеним між сторонами договором №020120 про постачання теплової енергії від 27 листопада 2019 року. В той же час, позивачем заявлено до стягнення пеню, яка була нарахована в тому числі за період з березня 2020 року по березень 2022 року, що суперечить закону, а тому позовні вимоги про стягнення пені саме за цей період задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про можливість задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Відтак, спарюючись на наведену вище правову позицію, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині заявленої до стягнення пені за період з березня 2020 року по березень 2022 року з підстав неправомірності та необґрунтованості таких вимог, заява відповідача про застосування строків позовної давності до вказаної частини позовних вимог задоволенню не підлягає. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до решти заявлених позовних вимог, які суд, як вказано вище, вважає обґрунтованими та доведеними, а саме про стягнення заборгованості за житлово-комунальними послугами з теплопостачання, наданими за договором №020120 про постачання теплової енергії від 27 листопада 2019 року, за період з листопада 2019 року по березень 2022 року в розмірі 117342,02 гривень, про стягнення нарахованих на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат в розмірі 30291,78 гривень, 3% річних в розмірі 4254,39 гривень, а також пені за період з листопада 2019 року по лютий 2020 року в розмірі 1155,98 гривень, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, за змістом ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Нормою ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. В свою чергу, за змістом положень постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236, «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року №651 в України в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст.257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Вказаний воєнний стан на підставі Указів Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року продовжувався та діє дотепер. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальної послуги з теплопостачання, стягнення пені, а також нарахованих на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат за період з листопада 2019 року по березень 2022 року, до суду із даним позовом позивач звернувся 30 січня 2023 року (згідно штампу вхідної кореспонденції Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська), при цьому в Україні з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а з 24 лютого 2022 року і дотепер в Україні діє воєнний стан, на період яких (карантину та воєнного стану) строки позовної давності (загальний трирічний та спеціальний річний) продовжуються, суд приходить до висновку, що позивачем ані загальний трирічний, ані спеціальний річний строк позовної давності пропущені не були. Відтак, заява відповідача про застосування строків позовної давності є безпідставною та необґрунтованою, а отже задоволенню не підлягає. Хибним є посилання відповідача і на відсутність у позивача повноважень (правосуб`єктності) як на укладення договору №020120 про постачання теплової енергії від 27 листопада 2019 року, так і на надання послуг з теплопостачання через відсутність у матеріалах справи доказів наявності у позивача повноважень на здійснення відповідної діяльності, зокрема статуту. Такі твердження відповідача спростовуються змістом наявних у матеріалах цивільної справи копіями рішень Дніпровської міської ради, розпоряджень Дніпровського міського голови, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), копією статуту позивача. Суд критично оцінює та не приймає до уваги решту заперечень відповідача проти задоволення (навість часткового) позову, що викладені у його відзиві та інших заявах по суті спору, оскільки останні суперечать наведеним вище висновкам суду та правовим позиціям судів касаційної інстанції, які є обов`язковими, а тому заперечення відповідача є неспроможними з правової точки зору та сприймаються судом як обраний відповідачем спосіб захисту від пред`явлених позовних вимог, спрямований на уникнення цивільно-правової відповідальності за порушення взятого на себе договірного майнового зобов`язання. Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89) Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial