Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] , через адвоката Миколаєнко О.В. (а.с.21,22) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути в якості компенсації за належну йому частку квартири за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з позивача сплачений відповідачем судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зареєстрований 22 серпня 2018 року. Право власності було оформлено на відповідача [PERSON] . Разом з тим, позивач вважає, що йому належить частина квартири. Оскільки, подружжя планувало продати квартиру, позивач 03 січня 2020 року підписав нотаріально посвідчену заяву про згоду на розпорядження та укладання дружиною [PERSON] договору купівлі-продажу щодо даної квартири, так як позивач перебував на заробітках у Польщі. Однак, наприкінці 2020 року відповідачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва. Після розірвання шлюбу відповідачка відмовилась мирним шляхом вирішувати питання поділу майна подружжя, а том заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року у справі № 755/2868/22 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було задоволено, визнано за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2023 року продала спірну квартиру за 600 000,00 грн. Оскільки, позивачу належить частини квартири, яка передана відповідачкою у власність третій особі, позивач був позбавлений права володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому часткою. У зв`язку з такими обставинами, під час продажу квартири відповідачка була зобов`язана передати частину грошових коштів, отриманих від продажу майна як грошову компенсацію за належну позивачу частку у майні. А тому позивач просить суду стягнути на його користь 300 000,00 грн. в якості компенсації за належну йому частину квартири. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 травня 2023 року, головуючою суддею у даній справі визначено суддю Слободянюк А.В. (а.с.24). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с.26, 27). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року відкрито у справі провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.33,34). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] про розгляд справи у загальному позовному провадженні (а.с.53-56). 08 вересня 2023 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву (а.с.60-83). У відзиві вказується, що сторони перебували у шлюбі з 2011 року, від шлюбу мають сина [PERSON] , 2013 року народження. Шлюб було розірвано у 2020 року. Задовго до придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , ще у 2018 році шлюбі відносини між сторонами були фактично припинені, позивач з 2015 року перебуває за кордоном. Дана квартира не підлягає включенню до складу спільно набутого майна подружжя і не може бути предметом поділу; квартира було придбана у 2018 році за її кошти, які були отримані у борг за договором грошового займу у 2013 році Згідно положення ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у 2011 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 451 від 02 вересня 2011 року, зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (а.с.6). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року (справа № 755/10998/20) шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с.10). Під час шлюбу, на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ТОВ «Капітал Ріелті» та [PERSON] від 25 квітня 2013 року, сторонами придбано квартиру за адресою: кв. [ADDRESS] . Право власності зареєстровано 22 серпня 2018 року за [PERSON] , що підтверджено копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 21 січня 2022 року. (а.с. 7) За даними Висновку про вартість, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 28 січня 2022 року № 07/01/22, ринкова вартість однокімнатної квартири, загальною площею 42,6 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м. за адресою: кв. [ADDRESS] становить 1 200 000,00 грн. (а.с.8). Відповідно до положення ч.4 ст.82 Цивільного процесуального Кодексу (ЦПК) України не відлягають доказуванню, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року (справа № 755/2868/22) в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на частину кв. [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на частину кв. [ADDRESS] (а.с.30-32). Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, отриманого шляхом повного доступу, судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року (справа № 755/2868/22) рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року (справа № 755/2868/22) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя залишено без змін (а.с.80). Також як встановлено судом, в рамках судового розгляду справи № 755/2868/22 позивач [PERSON] звертався до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту, заборони відчуження на частину спірної квартири [ADDRESS] , вказуючи на можливість відчуження квартири відповідачем. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено. Згідно договору купівлі-продажу від 26 січня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрований у реєстрі № 294, [PERSON] продала [PERSON] кв. [ADDRESS] за ціною 600 000,00 грн. (а.с.77). За матеріалами справи, позивач [PERSON] відповідно до нотаріально засвідченої заяви від 03 січня 2020 року надав згоду на укладання договорів купівлі-продажу, міни, найму (оренди), своєю дружиною [PERSON] щодо квартири за адресою: кв. [ADDRESS] , за ціною і на умовах на свій власний розсуд. Вказана квартира є спільною [PERSON] та [PERSON] сумісною власністю як така, що набувалась ними у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Позивачем зазначається, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї. (а.с.73). Також, відповідно до нотаріально засвідченої заяви від 03 січня 2020 року [PERSON] надав згоду на укладання договорів купівлі-продажу своєю дружиною [PERSON] будь-якого нерухомого і рухомого майна, за ціною і на умовах на свій власний розсуд; цією заявою позивач стверджує, що грошові кошти, які будуть витрачатися нею на придбання нерухомого і рухомого майна не є спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю його дружини, [PERSON] (а.с.74). Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного Кодексу (СК) України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. За матеріалами справи, майнові права на квартиру відповідач [PERSON] набув 25 квітня 2013 року, а згодом право власності 22 серпня 2018 року на спірне майно було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] . Вказана квартира відносяться до спільного майна подружжя, що відповідає встановленим обставинам щодо часу перебування сторін у шлюбі. Також нотаріально посвідчена заява [PERSON] на продаж квартири свідчить, що спірна квартира є спільним майном подружжя. Як вказано вище, 19 грудня 2022 року за рішенням суду Дніпровського районного суду міста Києва, яке набрало законної сили 19 січня 2023 року, за позивачем [PERSON] визнано право власності на частину спірної квартири. Так, встановлені обставини рішенням суду першої інстанції від 19 грудня 2022 року та постановою суду другої інстанції від 14 вересня 2023 року у межах цивільної справи № 755/2868/22 є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст.319 Цивільного Кодексу (ЦК) України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Водночас, згідно з вимогами частин 4 і 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За змістом ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Як вказано вище, нотаріально засвідченими заявами від 03 січня 2020 року відповідач надавав згоду відповідачці [PERSON] , яка на той час була його дружиною, на укладання договорів купівлі-продажу будь-якого нерухомого і рухомого майна, за ціною і на умовах на свій власний розсуд. Водночас, відповідно до нотаріально засвідченої заяви від 03 січня 2020 року (а.с. 74), позивач визначив, що грошові кошти, які будуть витрачатися відповідачем [PERSON] на придбання нерухомого і рухомого майна є особистою приватною власністю [PERSON] . Суд звертає увагу, що відповідно до волевиявлення позивача, викладеного у вказаній заяві, визначення режиму особистої приватної власності майна колишньої дружини позивача, стосується лише грошових коштів на придбання спільної сумісної власності подружжя, а не грошових коштів, отриманих відповідачем в результаті реалізації нерухомого майна, яке є спільним сумісним майном подружжя. При тому, що після розірвання шлюбу та після набуття позивачем права власності на 1\\2 частину квартири на підставі рішення суду від 19 грудня 2022 року у справі № 755/2868/22, будь-яких розпоряджень відповідачці щодо його частки у майні позивачем не надавалось. Більш того, позивачем вживались заходи, з метою унеможливлення відповідачем самостійно розпоряджатись спільним майном подружжя, про що свідчить заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно в рамках судового розгляду у справі № 755/2826/22. Отже, спірна квартира була відчужена відповідачкою [PERSON] 26 січня 2023 року вже після виникнення між сторонами спору щодо їхнього спільного сумісного майна, придбаного в період зареєстрованого шлюбу. Відтак, остання безпідставно розпорядилась часткою у майні позивача, чим порушила його право на власність. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позову. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 3000,00 грн, що документально підтверджено (а.с.25). Враховуючи наведене та

Outcome: approved