Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що 29.10.2016 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є те, що з часом відносини з відповідачем почали погіршуватись та призвели до того, що вони стали чужими людьми. Крім того, відповідачу у 2019 році було призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 місяців, що також не сприяло покращенню стосунків між ними. Вони проживають оремо, не ведуть спільного господарства, припинили фактичні подружні відносини. Намагання налагодити стосунки виявились безрезультатними. Вважає, що примирення між нею та відповідачем є неможливим. Просить шлюб розірвати. Позивачка в судове засідання не з`явилася, у прохальній частині позовної заяви просить здійснювати розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представником позивача до справи долучено копію скріншоту із месенджера «Viber», у якому відповідач висловив свою позицію стосовно розірвання шлюбу, а саме заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як слідує з матеріалів справи, 29.10.2016 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Мальчице Республіки Польща (номер свідоцтва про шлюб [NUMBER] , актовий запис № 0218022/00/АМ/2016/097282. Від даного шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків. Згідност. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до вимог ст. 15 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікованого Постановою ВР України від 04.02.1994 року, документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом. Відповідно до статті 2 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та «Про міжнародне приватне право». Питання, що виникають у сфері приватно-правових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право». Згідно статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другоїстатті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Згідно з вимогами статті 26 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікованого Постановою ВР України від 04.02.1994 року, розірвання шлюбу проводиться згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя в момент порушення справи. Якщо в момент порушення справи один з подружжя є громадянином однієї Договірної сторони, а другий громадянином іншої Договірної Сторони, розірвання шлюбу проводиться згідно законодавством тієї Договірної сторони, на території якої вони мають місце проживання. Якщо один з подружжя має місце проживання на території однієї Договірної Сторони, а другий на території іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, орган якої порушив справу. Компетентним органом є орган тієї Договірної Сторони, на території якої подружжя має місце проживання. Судом з`ясовано, що сторони тривалий час не проживають разом, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, вони втратили почуття взаєморозуміння та любові один до одного, стали чужими людьми. Сумісне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим. Шлюб існує лише формально. Відповідно до вимог ст.ст. 111, 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частини третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. За таких обставин, суд вважає, що шлюб слід розірвати так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки порушує її особисті права та законні інтереси. На підставі наведеного та

Outcome: approved