Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідачки на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 606000 грн, інфляційні втрати в сумі 2221308 грн 89 коп., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно набутих грошових коштів в сумі 253827 грн 04 коп. та витрати, понесені на сплату судового збору, в сумі 11350 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 02.02.2008 року між ним та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з умовами якого остання прийняла на себе зобов`язання передати йому у власність належну їй земельну ділянку (пай) площею 6,10 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Одеської області, а також в подальшому не ухилятись від нотаріального укладення даного договору. В свою чергу, він зобов`язався прийняти зазначену земельну ділянку собі у власність та сплатити за неї обумовлену суму, яка складала 120000 доларів США. Розрахунок з відповідачкою з його боку був проведений повністю в момент підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки. Цього ж дня відповідачка передала йому оригінали документів на земельну ділянку. У зв`язку з наявністю мораторію на продаж земельних паїв на всій території України між ним та відповідачкою було укладено попередній договір купівлі-продажу, однак він не міг бути нотаріально посвідчений до 01.07.2021 року. До сьогодні договір купівлі-продажу не укладено належним чином, а тому він позбавлений можливості зареєструвати земельну ділянку на своє ім`я. При цьому відповідачка не здійснює своїх зобов`язань, спрямованих на посвідчення договору у нотаріуса. Отже, відповідачка повинна повернути йому безпідставно отримані грошові кошти, загальний розмір яких складає 120000 доларів США, що по курсу НБУ (5,05 грн за 1 долар США), станом на 02.02.2008 рік дорівнювало 606000 грн. Окрім того, зважаючи на те, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, він вважає, що відповідачка повинна сплатити на його користь інфляційні втрати в сумі 2221308 грн 89 коп., а також 3% річних в сумі 253827 грн 04 коп. у відповідності до ст. 625 ЦК України, виходячи із розрахунку, який міститься в позовній заяві. Також, позивач звертає увагу суду на те, що за інформацією з державного земельного кадастру реєстрація права власності на земельну ділянку відповідачкою була здійснена 23.07.2018 року і того ж дня укладено договір оренди земельної ділянки з ПАТ «СЕЛЕНА», тобто після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 02.02.2008 року відповідачка продовжувала здійснювати свої повноваження власника і після цієї дати. Таким чином, виконання умов договору купівлі-продажу не відбулось, земельна ділянка залишилась в розпорядженні і володінні власника відповідачки [PERSON] . Враховуючи те, що умовами договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.02.2008 року строк повернення грошових коштів, у випадку неможливості нотаріального посвідчення вказаної угоди, не передбачений, а тому позивач вважає, що строк позовної давності має обраховуватись з моменту його вимоги про повернення коштів. Також, законом та умовами договору не передбачений обов`язковий досудовий порядок врегулювання цього спору, відповідно, на думку позивача, він має право звернутись безпосередньо до суду за захистом свого права. В свою чергу, від представника відповідачки [PERSON] адвоката Полубок Н.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить застосувати строк позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України та відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що, приймаючи до уваги доводи, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, останній на момент укладення договору купівлі-продажу від 02.02.2008 року усвідомлював неправомірність угоди та невідповідність її діючому законодавству. Так, спірний договір купівлі-продажу не містить істотних умов, його складено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, а отже він є неукладеним. Також у вказаному договорі не зазначено термін, протягом якого відповідачка повинна була укласти нотаріально посвідчений договір. У 2001 році Верховною Радою України було ухвалено мораторій на продаж землі сільськогосподарського призначення, передбачений Розділом 10 п. 15 Перехідних положень ЗК України, який продовжувався щорічно і діяв до 01.07.2021 року (більше 13 років з моменту наданого позивачем спірного договору), тобто на час виникнення спірних правовідносин не допускались купівля-продаж або іншими способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв). Отже, нібито, укладений 02.02.2008 року між сторонами договір купівлі-продажу земельної ділянки, є нікчемним (недійсним в силу закону), оскільки укладений у простій письмові формі, момент вчинення правочину відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язувався з нотаріальним посвідченням і державною реєстрацією, не зазначений строк укладення договору в майбутньому (оскільки позивач стверджує, що це попередній договір), тому він не є укладеним і не створив прав та обов`язків для сторін. За таких обставин, укладення договору купівлі-продажу прав на земельну частку (пай), всупереч встановленій забороні (мораторію) на їх відчуження, неправомірно та є недійсним, оскільки такий договір сторонами вчинений не був в силу вимог ст. 657 ЦК України. Крім того, представник відповідачки зазначає, що договір, на який посилається позивач, відповідачка [PERSON] не підписувала, оскільки у неї з 1995 року повністю відсутній зір. Також відповідачка нікому земельну ділянку не відчужувала, кошти за неї не отримувала, займатись питанням продажу земельної ділянки нікому не доручала. В розписці в якості свідка зазначений родич позивача його тесть [PERSON] , який є зацікавленою особою у даній справі. Взагалі про існування спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.02.2008 року відповідачці стало відомо лише у 2022 році. Ніяких договорів з позивачем вона ніколи не укладала та відповідно ніяких коштів від нього не отримувала. Весь час, як стверджує позивач, з 2008 року, тобто більш ніж 13 років з моменту укладення договору, будучи власником земельної ділянки, вона здавала її в оренду та отримувала від орендаря плату за користування земельною ділянкою. Позивач більш ніж 13 років до неї з приводу повернення грошових коштів не звертався, ніяких позовних вимог не пред`являв. Що стосується ціни договору в іноземній валюті представник відповідачки вказує, що в спірному договорі, в порушення вимог ст. 524 ЦК України, ціна договору вказана лише в іноземній валюті без еквіваленту в національній валюті гривні. Безпідставність вимоги щодо стягнення інфляційних втрат підтверджується тим, що сума боргу, яку нібито, відповідачка йому винна, була виражена в іноземній валюті. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. З огляду на це, представник відповідачки вважає, що індексації, внаслідок знецінення, підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 02.02.2018 року не прописаний, позивач більш ніж 13 років не заявляв вимог щодо цієї земельної ділянки, тому просить застосувати до даних позовних вимог строк позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України та відмовити позивачу в задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Наполягав на безпідставності отримання відповідачкою від позивача грошових коштів та необхідності їх повернення. Зауважив, що оскільки зміст договору не містить строку виконання обов`язку, то строк позовної давності має обраховуватись з моменту вимоги позивача про повернення коштів, отже строк позовної давності позивачем не пропущено. На питання суду пояснив, що на момент передання коштів позивач знав про існування заборони відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а відповідно про неможливість укладення договору купівлі-продажу такої земельної ділянки нотаріально та набуття ним права власності на цю земельну ділянку. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Повідомила, що відповідачка заперечує факт підписання договору від 02.02.2008 року, оскільки остання з 1995 року є повністю сліпою, має першу групу інвалідності. Жодних грошових коштів відповідачка від позивача ніколи не отримувала, земельну ділянку нікому не відчужувала, а увесь цей час здавала її оренду, за що отримувала грошові кошти. Приймаючи до уваги пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі державного акту на право власності на землю серії Р1 №495570, виданого головою районної державної адміністрації 24.10.2002 року, відповідачці [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 6,10 га, яка розташована на території Дачненської сільської ради, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №168 (а.с.12). 02.02.2008 року у простій письмовій формі між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір, за умовами якого позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 120000 доларів США в рахунок купівлі земельної ділянки площею 6,10 га для сільськогосподарських робіт, яка розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району та належить відповідачці на підставі державного акту на землю серії Р1 №495570 (а.с.11). Зі змісту вказаного договору вбачається, що відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі 120000 доларів США в рахунок продажу належної їй на праві приватної власності земельної ділянки площею 6,10 га для сільськогосподарських робіт, яка розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району і, в свою чергу, зобов`язується не ухилятись від нотаріального посвідчення угоди. Зазначений договір, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи, підписано від імені продавця - [PERSON] , від імені покупця - [PERSON] та [PERSON] , а також свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тобто,\~зміст зазначеного\~вище договору\~чітко свідчить\~про те,\~що між\~сторонами виникли\~договірні відносини,\~а саме\~щодо купівлі-продажу\~належної відповідачці\~земельної ділянки,\~які виключають\~застосування ст. 1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідачки заявлених позивачем коштів. Так, відповідно до п. а ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції, станом на час укладення договору) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Статтями 131\~та 132\~ЗК України\~(в\~редакції,\~станом на\~час укладення\~договору)\~встановлено,\~що громадяни\~та юридичні\~особи України,\~а також\~територіальні громади\~та держава\~мають право\~набувати у\~власність земельні\~ділянки на\~підставі міни,\~ренти,\~дарування,\~успадкування та\~інших цивільно-правових\~угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов`язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Згідно із ст. 657 ЦК України (в редакції, станом на час укладення договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а ч. 3 ст. 640 вказаного кодексу (в редакції, станом на час укладення договору) встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Судом встановлено, що між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою і змістом відповідав вищенаведеним вимогам закону. Проте, фактично між ними існувала письмова домовленість про укладення такого договору в майбутньому. Отже, між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст. 1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідачки заявлених позивачем коштів. При цьому доводи представника відповідачки про те, що відповідачка спірний договір купівлі-продажу не підписувала, жодних грошових коштів від позивача не отримувала та взагалі не мала наміру продавати належну їй земельну ділянку суд до уваги не приймає, оскільки відповідних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №607/5422/16-ц (провадження 61-17355св18). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права. Оскільки судом встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів, тому відсутні підстави і для задоволення похідних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку не застосовується (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19). Зі змісту спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що позивач передав відповідачці грошову суму у розмірі сто двадцяти тисяч доларів США. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] інфляційних нарахувань також не підлягають задоволенню і з тих підстав, що валютою зобов`язання за договором купівлі-продажу від 02.02.2008 року є іноземна валюта (долар США). Щодо заявленого представником відповідачки клопотання про застосування строку позовної давності у відповідності до ст. 257 ЦК України, суд зазначає таке. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність суд повинен дійти висновку, зокрема, про доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду. Оскільки суд не дійшов такого висновку, то позовна давність застосуванню не підлягає.

Outcome: dismissed