Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою суду від 09 червня 2021 року справу передано для розгляду за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. В своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 131368 грн 92 коп. (що еквівалентно, станом на день подання позову до суду, 4720 доларів США), інфляційні втрати в сумі 9471 грн 70 коп., 3 % річних в сумі 4762 грн 15 коп., неустойку (1 % за кожен календарний день прострочення заборгованості від суми заборгованості) в сумі 580650 грн 63 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.07.2019 між сторонами було укладено договір позики № 16/07/19-1. Відповідно до умов вищевказаного договору, позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 118408 грн 24 коп., що за курсом НБУ (1 долар США = 25,740920 грн) на день укладення договору позики еквівалентно 4600 доларів США. В свою чергу, відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 16 жовтня 2019 року. За домовленістю сторін договору позика є безпроцентною. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення боргу, виникла заборгованість, яка складається з: основної заборгованості у розмірі 131368 грн 92 коп., що еквівалентно, станом на день подання позову до суду, 4720 доларів США), інфляційних втрат в сумі 9471 грн 70 коп., 3 % річних в сумі 4762 грн 15 коп., неустойки (1 % за кожен календарний день прострочення заборгованості від суми заборгованості) в сумі 580650 грн 63 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача. 07 жовтня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.02.2022 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами загального позовного провадження. 10 серпня 2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про часткове визнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, 16 липня 2019 року між сторонами укладено договір позики № 16/07/19-1. Однак, Договір позики з подальшою зміною розміру позики укладено на суму 116988 грн 24 коп., а не як зазначає позивач на суму 131368 грн. 92 коп. Крім того, у зв`язку з простроченням позивачем строку пред`явлення позову до суду, вважає, що позивачем завищено суму розміру 3 % річних та інфляційних втрат. Так, загальна сума 3 % річних на думку сторони відповідача мала б становити 4285 грн 76 коп., інфляційні втрати - 10519 грн 15 коп. Підстави для стягнення пені вважає відсутніми у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Таким чином, відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 116988 грн 24 коп., в решті позовних вимог просив відмовити. Крім того, просив застосувати наслідки спливу спеціальної позовної давності щодо штрафних санкцій (пені) за договором позики. 05 грудня 2022 року позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку зі зміною курсу гривні до долару США позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики у розмірі 215680 грн 19 коп., яка складається з: основної суми боргу у розмірі 172603 грн 79 коп. (що еквівалентно 4720 доларів США), інфляційних втрат у розмірі 32180 грн 46 коп., 3 % річних у розмірі 10895 грн 94 коп. 03 лютого 2023 року представником відповідача подано заперечення на заяву про зменшення позовних вимог, в якому зазначено про визнання позовних вимоги в частині стягнення суми основного боргу, в решті позовних вимог відмовити у зв`язку з необґрунтованістю, зокрема: вважає безпідставним стягнення суми інфляційних втрат, оскільки Договором позики визначено суму боргу в еквіваленті до долара США, а це і є відновленням від знецінення валюти. Крім того, розмір 3 % річних є завищеним, та на думку сторони відповідача повинно складати 7439 грн 63 коп. 03 квітня 2023 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги визнав частково в частині стягнення з відповідача суми основного боргу, в решті позовних вимог просив відмовити. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 16 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики № 16/07/19-1. Відповідно до п. 1 договору позики, позивач передає у власність відповідача, а відповідач приймає у власність грошові кошти в сумі 118408 грн 24 коп., що за курсом НБУ (1 долар США = 25.740920 грн) на день укладення договору еквівалентно 4600 доларів США, в свою чергу відповідач зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 4600 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладання даного договору, тобто до 16 жовтня 2019 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Згідно п. 5 договору позики, відповідач зобов`язаний повернути позивачеві суму позики, визначену в п. 1 договору: -до 16 серпня 2019 року, включно, в сумі 33088 грн 91 коп., еквівалент - 120 доларів США; -до 16 вересня 2019 року, включно, в сумі 6177 грн 82 коп., еквівалент - 240 доларів США; -до 16 жовтня 2019 року, включно, в сумі 113381 грн 50 коп., еквівалент - 4240 доларів США. Згідно п. 10 договору позики, у разі прострочення виконання зобов`язання відповідачем за договором позики, останній повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) відповідач сплачує позивачу неустойку у розмірі 1 % за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості. З копії розписки від 16 липня 2019 року вбачається, що [PERSON] отримав позику від [PERSON] в сумі 118408 грн, що за курсом НБУ на день укладення Договору позики еквівалентно 4600 доларів США. Зобов`язався повернути суму позики до 16 жовтня 2019 року. 16 жовтня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики № 16/07/19-1 від 16 липня 2019 року, згідно умов якої сторони домовились внести зміни в п. 1, 5, 6.1 договору позики, виклавши їх в наступній редакції: -п. 1, позивач передає у власність відповідача, а відповідач приймає у власність грошові кошти в сумі 116988 грн 78 коп., що за курсом НБУ (1 долар США = 24.785759 грн.) на день укладення договору еквівалентно 4720 доларів США, встановленим на момент укладення договору, в свою чергу відповідач зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 4720 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладання даного договору, тобто до 16 січня 2020 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною Згідно п. 5 договору позики, відповідач зобов`язаний повернути позивачеві суму позики, визначену в п. 1 договору: - до 16 листопада 2019 року, включно, в сумі 5948 грн 58 коп., еквівалент - 240 доларів США; - до 16 грудня 2019 року, включно, в сумі 5948 грн 58 коп., еквівалент - 240 доларів США; - до 16 січня 2020 року, включно, в сумі 105091 грн 61 коп., еквівалент - 4240 доларів США. З копії розписки від 16 жовтня 2019 року вбачається, що [PERSON] отримав позику від [PERSON] в сумі 116988 грн 78 коп., що за курсом НБУ на день укладення додаткової угоди еквівалентно 4720 доларів США. Зобов`язався повернути суму позики до 16 січня 2020 року. Так, в судовому засіданні встановлено, що факт укладання договору позики № 16/07/19-1 від 16 липня 2019 року та додаткової угоди до договору позики від 16 жовтня 2019 року сторонами не заперечується. В даному випадку, при наявності укладеного між сторонами договору позики та додаткової угоди, не вимагається наявність будь-якого документу, з метою підтвердження факту отримання коштів відповідачем. Тобто, підписання даного правочину є самостійним, достатнім, дійсним підтвердженням суті взятих сторонами на себе зобов`язань, в т.ч і прав. При цьому, стороною відповідача заперечується розмір суми боргу та штрафні санкції, нараховані стороною позивача у зв`язку з простроченням повернення основної суми боргу. Належним чином умови договору позики та додаткової угоди з боку позичальника [PERSON] виконано не було, суму позики позичальнику не повернуто в обумовлений додатковою угодою строк - до 16 січня 2020 року, що не заперечувалось стороною відповідача. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст.638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Варто вказати, що сторонами не заперечується факт складення тексту Договору позики та Додаткової угоди та, а також його підписання сторонами. Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Саме таку правову позицію виклав Верховний суд України у постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13. Так, судом встановлено, що пунктом 1 додаткової угоди до договору позики від 16 жовтня 2019 року чітко визначено, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 116988 грн 78 коп., що є еквівалентом суми 4720 доларів США. Сторони домовились, що загальна сума в гривні, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому договором буде відповідати еквіваленту 4720 доларів США за курсом їх продажу НБУ на дату здійснення платежу. Так, позивач пред`являючи позовні вимоги, просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 172603 грн 79 коп., що відповідає еквіваленту суми боргу у розмірі 4720 доларів США за курсом НБУ (1 долар США = 27.8324 грн) А тому, заперечення сторони відповідача щодо необхідності стягнення суми боргу саме в сумі 116988 грн 78 коп., суд вважає безпідставним, оскільки згідно п. 1 договору позики та додаткової угоди, сторони обумовили повернення суми боргу саме у розмірі, який буде відповідати еквіваленту 4720 доларів США, тобто мінливість розміру боргу в еквіваленті до гривні. Зважаючи на викладене вище, суд не може погодитись з такими доводами відзиву на позов. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст. 525 ЦК України одноособова відмова від виконання зобов`язань і одноособова зміна умов договору не припустимі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Згідно із частинами 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як визначено статтею 527 ЦК, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, як передбачено ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Боржник, як зазначає ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Отже, судом встановлено, що станом на час розгляду справи відповідачем грошові кошти на погашення боргу по договору позики від 16 липня 2019 року та додаткової угоди до договору позики від 16 жовтня 2019 року не повернуті, а отже, - неповернута сума позики, яку просить стягнути позивач, становить 172603 грн 79 коп., що є еквівалентною 4720 доларів США, а тому вказана грошова сума підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, суд зазначає наступне. У ст. 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. В постанові від 14 серпня 2019 Верховний Суд України зазначає, що згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України) так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань. Якщо інше не передбачено договором або спеціальними законами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, незалежно до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18). Судом встановлено, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов договору позики та додаткової угоди до договору позики. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. За встановленого, позивач має право вимагати від відповідача сплати 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання та інфляційних втрат, а саме з 01 лютого 2020 року, тобто з наступного дня після закінчення зобов`язань за додатковою угодою до договору позики по 23 лютого 2022 року, включно (як просить позивач у позовних вимогах). Розрахунок інфляційного збільшення здійснено за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.18644121 Так, інфляційне збільшення складає 172603 грн 79 коп. x 1.18644121 - 172603 грн 79 коп. = 32180 грн. 46 коп. 3 % річних за період з 01 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року складає 10895 грн 94 коп. (17.01.2020 - 31.12.2020/ 350 днів прострочення х 172603 грн 79 коп. х 3 %; 01.01.2021 - 31.12.2021/ 365 днів прострочення х172603 грн 79 коп. х 3 %; 01.01.2022 - 23.02.2022/ 54 дні прострочення х 172603 грн 79 коп. х 3%). Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про задоволення позовних, та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 16 липня 2019 року, до якого внесено зміни додатковою угодою до договору позики від 16 жовтня 2019 року у розмірі 172603 грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 32180 грн 46 коп. та 3 % річних у розмірі 10895 грн 94 коп., що в сумі складає 215680 грн 19 коп. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору у розмірі 7262 грн 53 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved