Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.09.2023 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу, яким просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму авансового платежу у розмірі 219411,60 грн. що є еквівалентом 6000,00 доларів США, 9972,68 грн. штрафних санкцій, а саме 3 % річних та сплачений судовий збір у розмірі 2293,85 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.02.2022 року сторони домовились про купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] . 17.02.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було підписано попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідно до якого сторони зобов`язались в майбутньому в строк не пізніше 09.03.2022 року укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . В підтвердження наміру придбати квартиру до підписання попереднього договору позивачем було передано [PERSON] грошові кошти в розмірі 168540,00 грн., що еквівалентно 6000,00 доларам США в якості авансового платежу. Своїм підписом під договором відповідачка підтвердила факт отримання від позивача грошей в сумі 168540,00 грн. Однак всупереч узгодженим істотним умовам попереднього договору, основний договір так укладено і не було. З метою досудового врегулювання питання щодо необхідності повернення коштів, сплачених відповідачці у якості авансового забезпечувального платежу, позивачем 05.09.2023 року було направлено претензію з вимогою до 10.09.2023 року повернути авансовий платі. Однак дана претензія була залишена без задоволення. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, передані відповідачу в якості авансового платежу у розмірі 219411,60 грн. що є еквівалентом 6000,00 доларів США та штрафні санкції у розмірі 9972,68 грн. що становить 3 % річних. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив. Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву від відповідача не надходило. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідача та/або позивач до суду не подавали. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 17.02.2022 року між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Альфаброк» було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідно до якого було досягнуто домовленість щодо купівлі [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а.с. 8-9). В забезпечення зобов`язань по укладанню договору купівлі-продажу позивач у відповідності до п. 4 попереднього договору передав відповідачу грошові кошти у розмірі 168540,00 грн., що еквівалентно 6000,00 доларів США, в якості авансового платежу за продаж квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 попереднього договору, сторони зобов`язуються у майбутньому в строк не пізніше 09.03.2022 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири. Як зазначає позивач, основний договір купівлі-продажу так укладений і не було в строк обумовлений попереднім договором. З метою досудового врегулювання спору, позивачем 05.09.2023 року на адресу відповідача було направлено претензію з вимогою до 10.09.2023 року повернути сплачений авансовий платіж у розмірі 6000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 219412,00 грн. (а.с. 10, 11). Судом беззаперечно встановлено, що підписання основного договору купівлі-продажу між сторонами не відбулось. Станом на час розгляду справи відповідачем не повернуто позивачу грошові кошти в розмірі 168540,00 грн. в якості завдатку. Відповідно до частини першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Окрім того, в диспозиції ч. 2 ст. 570 ЦК України зазначено: якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Верховний Суд України шляхом винесення 13 лютого 2013 року постанови зазначив, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів. У рішенні, винесеному 10 липня 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, визначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови. Верховний Суд України в постанові від 25 вересня 2013 року зробив висновок, що правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Такої ж позиції дотримався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 29 січня 2014 року, зазначивши, що правило статті 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Слід звернути увагу на позицію Вищого господарського суду України, викладену в постанові від 24 вересня 2014 року в справі № 909/117/14. Так, судом зазначено, що положення ч. 2 ст. 571 ЦК України (стосовно відшкодування другій стороні збитків, завданих порушенням або припиненням зобов`язання, забезпеченого завдатком) регулюють відшкодування завданої неналежним виконанням забезпеченого завдатком зобов`язання шкоди, тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін. Відповідно до висновку Вищого господарського суду України, викладеного у постанові від 10 грудня 2014 року (справа № 5/112/10), де суд зазначив, що за своєю правовою суттю гарантійний внесок є завдатком та до нього застосовуються правила, передбачені ч. 1 ст. 571 ЦК України, а саме: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Згідно постанови Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2015 року (справа № 910/2510/15-г), сума завдатку (вартість рухомого майна, що передається як завдаток) може бути будь-якою, однак вона обов`язково має бути меншою, ніж загальна сума зобов`язання. Інакше така передача буде не передачею завдатку, а виконанням зобов`язання. Завдатком може бути забезпечено лише зобов`язання, що випливає з договору. Таким чином, з аналізу судової практики можна виділити такі критерії інституту завдатку: 1. Завдаток вноситься з метою забезпечення виконання наявного зобов`язання; 2. Завдаток може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови; 3. Гарантійний внесок і завдаток є тотожними за своєю правовою суттю; 4. Завдатком є грошові кошти, що підлягають поверненню лише в тому випадку, якщо сторона, яка їх сплатила, доведе, що зобов`язання було не виконано не з її вини; 5. Положення ч. 2 ст. 571 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін; 6. Сума завдатку може бути будь-якою, однак вона обов`язково має бути меншою, ніж загальна сума зобов`язання. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року в справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами, і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі неукладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили. Крім того, у рішенні, винесеному 10 липня 2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зробив висновок, що в разі неукладення договору підстави вважати передані кошти завдатком відсутні, тобто в такому випадку ці кошти є авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України). Більше того, суд звертає увагу на той факт, що кошти, сплачені в рахунок авансу, підлягають поверненню незалежно від того, з чиєї вини не було укладено договір, який сторони мали намір укласти. У постанові від 23 липня 2014 року, винесеній у справі № 910/24568/13, Вищий господарський суд України зазначає, що згідно з положеннями чинного в Україні законодавства авансом є грошова сума, яку перераховують відповідно до договору наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які має бути отримано (виконано, надано). Тобто в разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Крім того, Верховний Суд України в постанові від 25 вересня 2013 року зазначає, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, в зв`язку з збройною агресією Російської Федерації, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 168540,00 грн., що на день укладення договору була еквівалентна 6000,00 доларам США, яка є авансом, підлягає поверненню позивачу. Посилання позивача на те, що в момент підписання відповідачу було передано грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума авансового платежу у розмірі 6000,00 доларів США, що еквівалентно на час повернення 219411,60 грн. за курсом НБУ, спростовується матеріалами справи, а саме попереднім договором від 17.02.2022 року, з якого вбачається що в підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення основного договору, [PERSON] до підписання даного договору передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 168540,00 грн., що є еквівалентом 6000,00 доларів США. Щодо позовним вимог в частині стягнення 3 % річних, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений зговором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним судом у Постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 904/312/18, аналіз приписів частини 2 статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що відповідальність боржника за порушення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування кредитором на суму грошового боргу індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми настає у разі невиконання або несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання перед кредитором. Верховний Суд у Постанові від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18 вказав: формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання перед позивачем, наявні підстави для нарахування на суму основного боргу та стягнення із відповідача 3% річних за період з 09.03.2022 року по 31.12.2022 року від простроченої суми, що становить 4114,00 грн. Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1726,54 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial