Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Представник позивача, адвокат Якименко С.Г., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що З 23.04.1999 сторони по справі перебували у шлюбі. В період перебування в шлюбі на підставі рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради м. Кривого Рогу та за поданням командування військової частиною, позивач з сім`єю отримав кватиру за адресою: [ADDRESS] . З позивачем як з наймачем, на ім`я якого видано ордер, був укладений договір найму жилого приміщення, після чого уся сім`я вселилася в зазначену квартиру. 30.10.2007 шлюб сторін розірвано. З 2012 року відповідач в квартирі не проживає. Що підтверджується показами свідків, які надали заяви свідків. Позивач вважає, що відповідач виїхала зі спірної квартири у зв`язку з укладанням нового шлюбу. Більш того, позивач отримав з мережі інтернет загальнодоступні фотозображення відповідача з іншим чоловіком та дитиною. Позивач професійний військовослужбовець, який станом на час складання позовної заяви є підполковником у військової частині [NUMBER] , приймає участь у бойових діях через війну з рф. Позивач склав шлюб з іншою жінкою, позивач бажає проживати разом з нею у спірній квартирі. Але та обставина, що відповідач зареєстрована у спірній квартирі, викликає труднощі у реєстрації дружини позивача (за адресою спірної квартири) та багато інших проблем. Враховуючи викладене, позивач просить визнати відповідача такими, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю її понад встановлені строки (шість місяців). Представник відповідача, адвокат Морозов В.Ю., надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідач заперечує проти позову, зазначає, що станом на час подання відзиву триває військова агресія російської федерації проти України яка стала підставою для введення указом Президента України № 64 військового стану з 5:30 ранку 24 лютого 2022 року і ці обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб, внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (копія сертифікату торгово-промисловою палати від 28.02.2022 року додається). За теперішніх умов слід брати до уваги також передбачені ст. 6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року такі принципи, як невід`ємність і пріоритет права на життя дитини (на державу покладається обов`язок забезпечити виживання і розвиток дитини). Так, оскільки на території України фактично було перебувати небезпечно, відповідач, [PERSON] , 07.03.2022 покинула територію України разом із своєю неповнолітньою дитиною, [PERSON] . Таким чином, відповідач вважає, що зазначені вище обставини свідчать про поважність тимчасової відсутності наймача. Крім цього вказує, що позивач постійно та систематично чинив перешкоди відповідачу у користуванні спірною квартирою, про що свідчить і рішення Центральному-Міського районного суду м. Кривого Рогу по справі №2-1727/2009, згідно з яким, судом було задоволено поданий відповідачем позов до [PERSON] , внаслідок чого було зобов`язано [PERSON] , не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах позовної заяви містяться пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які начебто підтверджують факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі, проте останні не підтверджують своїми поясненнями факт проживання самого позивача у цій квартирі. Більш того, свідок [PERSON] , у своїх поясненнях прямо підтвердив факт проживання позивача у вказаній вище квартирі лише до 2012 року. Позивач у спірній квартирі не проживає, плату за комунальні послуги не сплачує, про що свідчить повідомлення від адміністрації водозбуту КП «Кривбасводоканал» та повідомлення ТОВ «Дніпропетрвськгаззбут» про факт наявності простроченої заборгованості за послуги з газопостачання. Фактично, позивач уникає надання суду інформації щодо його фактичного місця проживання та звертаючись до суду із позовом про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач посилається начебто на не проживання її за місцем своєї реєстрації, натомість жодних доказів, які підтверджують відсутність поважності причин такого не проживання позивачем суду не надано. Серед іншого, до матеріалів позовної заяви не було і долучено жодного правовстановлюючого документу, який мав би надати можливість суду пересвідчитись у колі власників квартири [ADDRESS] . З огляду на наведене вище, позивач не довів належними та допустимими доказами позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що аргументи відповідача не відповідають дійсності та вводять суд в оману. Причиною втрати права користування особи на житло є не проживання у ньому особи протягом 6 місяців. Також сторона відповідача надає докази, що відповідач у березні 2022 року, після початку війни з рф, виїхала за межі України, але жодних доказів сплати комунальних платежів та проживання у спірної квартирі у період з листопада 2016 року до березня 2022 року (5 років та 5 місяців) відзив не містить. При оцінці вказаних вище доказів у взаємному зв`язку з заявами свідків зі сторони позивача: свідки вказують що, після виселення зі спірної квартири у 2012 році відповідач декілька разів з`являлась до спірної квартири, але одразу ж її залишала. А починаючі з 18.10.2016 (остання сплата Відповідачкою за комунальні послуги) та до початку війни з рф, ніяких доказів фактичного проживання відповідача у спірній квартирі відзив не містить. Навпаки позовна заява та відзив містять докази того, що відповідачка уклала новий шлюб (змінила прізвище: з [PERSON] на [PERSON] ). До відзиву додана копія свідоцтва про народження відповідачкою [INFO] доньки [PERSON] , батьком якої є [PERSON] . На думку позивача в даному випадку найбільш вірогідне: шлюб сторін не зложився, відповідачка знайшла нового чоловіка, народила від нього доньку,\~ проживала разом з ним та донькою тривалий час - аж до початку війни з рф, проте, у період як мінімум з листопада 2016 року (остання доведена сплата незначної суму за комунальні послуги, пов`язані зі спірною квартирою) до березня 2022 року (5 років та 5 місяців) у спірній квартирі не проживає. З огляду на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1-8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є учасником бойових дій та військовослужбовцем, перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 26.02.2022 (а.с. 17,18). Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між сторонами по справі 30.10.2007 було розірвано. (а.с. 14) 20 жовтня 2018 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 16). Згідно з письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2012 року та по теперішній час не проживає. (12, 13, 15, 22) На підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.07.2014 усунуто перешкоди у здійснені [PERSON] , [INFO] , права на користування житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, вселивши його в квартиру [ADDRESS] . Зобов`язано відповідач [PERSON] надати позивачу ключі від вхідних дверей вищезазначеної квартири. Як вбачається з копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідач з 07.03.2022 виїхала за межі України (а.с. 60-63) Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з положень ст. 319 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, позивач - виконком Центрально-Міської районної у місті ради, не має повноважень звертатись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, до того ж житловим приміщенням, яке перебуває на балансі іншого органу місцевого самоврядування. Європейський суд неодноразово наголошував, що відповідно до ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну з законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів «згідно з законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але стосується й якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути досить чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, в принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено аргументи, щодо пропорційності втручання, національні суди мають ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі ст. 1 першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та незалежне від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст. 1 першого протоколу до Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 першого протоколу до неї, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. З огляду на викладене, Верховний Суд в своїй постанові від 01.09.2021 у цивільній справі №751/2231/19 дійшов висновку, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у т.ч. колишніх. Одним з основних питань, що підлягають з`ясуванню під час вирішення такої категорії спорів, є наявність іншого житла у особи, яку виселяють. Ще однією причиною втрати права особи на житло є не проживання у ньому особи протягом 6 місяців. Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України, за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї житлове приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Це правило не стосується власника чи співвласника житла лише осіб, які проживають у ньому. При цьому, вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим суд вирішує це питання в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17. Якщо таке не проживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] заперечує, щодо визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою та зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, зазначає, що має на утриманні малолітню дитину та у зв`язку із збройною агресією РФ проти України вимушено покинула місце реєстрації та тимчасово там не проживає. Крім цього, суд погоджується з доводами представника відповідача, а саме, що до матеріалів позовної заяви позивачем не було долучено жодного правовстановлюючого документу на спірну квартиру, а згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , відомості про право власності відсутні, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити чи має позивач право на позов у цьому випадку. Також, позивач стверджує, що та обставина, що відповідач зареєстрована у спірній квартирі, викликає труднощі у реєстрації дружини позивача (за адресою спірної квартири) та багато інших проблем, проте на думку суду, це не відповідає дійсності, оскільки позивачем не надано доказів звернення його дружини до відділу реєстрації місця проживання громадян із заявою про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, а також не надано письмову відповідь компетентного органу про відмову в реєстрації місця проживання, у зв`язку з реєстрацією відповідача у цій квартирі. Також не конкретизовано, які саме проблеми створює позивачу реєстрація відповідача за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Отже, під час розгляду справи обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами, хоча й матеріалами справи підтверджено факт не проживання відповідача за вказаною адресою понад 6 місяців, проте, причини її відсутності суд визнає поважними, крім цього, в матеріалах справи відсутній правовстановлюючий документ на спірне житлове приміщення, відтак визначити коло власників житлового приміщення не представилось можливим, тому позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим задоволенню не підлягає. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed