Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

в листопаді 2022 року Перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Шевченківського районного суду із вказаним позовом, в якому просив: визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається із квартири [ADDRESS] , загальною площею 58 кв.м, житловою площею 41 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1401050680000) відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58 кв.м, житловою площею 41 кв.м (реєстраційний номер нерухомого майна 1401050680000). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Шевченківською окружною прокуратурою м. Києва встановлено, що Голосіївським районним судом м. Києва розглядається обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12018100000000639 відносно державного реєстратора КП «Благоустрій Шевченківського району», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України. Також вказує, що за інформацією КП КМР «Київське міське бюро технічної інформації» право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору міни, посвідченого 23.06.1994 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 17.08.1999 року. Відомості про відчуження квартири в бюро відсутні. [INFO] помер [PERSON] у віці 76 років, що підтверджується актовим записом про смерть №17206 від 17.11.2015 року. Документ, що підтверджує смерть - лікарське свідоцтво про смерть №2561 від 12.10.2015 року, видане Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи. Паспорт померлого при реєстрації не здано. Отже, у день смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спірну квартиру. Відповідно до інформації Шевченківського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перевіркою не виявлено наявності актових записів про народження, смерть, та актових записів про народження дітей, шлюб, розірвання шлюбу, народження дідів, бабів, братів, сестер щодо [PERSON] . Також у Спадковому реєстрі інформація щодо померлого [PERSON] відсутня, тобто за життя він не складав заповіти та не укладав спадкові договори, а після його смерті ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався, спадкова справа не заводилась. У позові позивач зазначив, оскільки спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні, відповідно до ст. 1277 ЦК України спадкове майно переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно державним реєстратором КП «Благоустрій Шевченківського району» Соколянським Д.В. 03.11.2017 року за [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, нібито укладеного 02.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. У КП КМР «Київське міське бюро технічної інформації» державна реєстрація цього договору не проводилась. Разом з тим, в позові зазначено, що Шевченківською окружною прокуратурою м. Києва встановлено факт незаконного набуття та подальшого відчуження права власності на спірну квартиру фізичною особою. Зазначені обставини підтверджуються тим, що в архівних документах приватного нотаріуса КМНО Круковської Я.Л., діяльність якої була припинена 04.04.2012 року, відсутній примірник договору купівлі-продажу спірної квартири, посвідченого 02.02.2012 року за реєстровим №752. Допитаний в якості свідка [PERSON] в межах кримінального провадження №12018100000000639, пояснив, що ніяких документів на квартиру [ADDRESS] він не мав та не вчиняв дій, спрямованих на набуття вказаної квартири. Більш того, він не укладав договір-купівлі продажу від 24.07.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шупенею О.П. за реєстраційним № 321, щодо подальшого відчуження спірної квартири на користь [PERSON] . Таким чином, позивач вважає, що оскільки договір купівлі-продажу спірного майна від 02.02.2012 року є нікчемним в силу закону, спадкоємці за законом чи за заповітом після смерті власника даної квартири [PERSON] відсутні, відповідач [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі нікчемного договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.11.2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача прокурор позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. 28.12.2022 до суду надійшли пояснення Київської міської ради щодо правової позиції у вказаній справі в якій позовні вимоги підтримані в повному обсязі та міститься прохання про розгляд справи у відсутності свого представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на праві власності на підставі договору міни, посвідченого 23.06.1994 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 17.08.1999 року, що підтверджується письмовою відповіддю КП КМР «Київське міське бюро технічної інформації» №062/14-14286(И-2021) від 29.10.2021 року на запит Шевченківської окружної прокуратури м. Києва №10.60-41-7762вих-21 від 18.10.2021 року. При цьому, факт смерті [PERSON] підтверджується актовим записом про смерть №17206 від 17.11.2015 року, згідно якому останній помер [INFO] у віці 76 років; документ, що підтверджує факт смерті - лікарське свідоцтво про смерть №2561 від 12.10.2015 року, видане Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи; свідоцтво про смерть не видавалося; паспорт померлого при реєстрації смерті не здано; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян для отримання допомоги на поховання не видано. Відсутність спадкоємців щодо майна померлого [PERSON] за законом, заповітом чи спадковим договором підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 10.12.2021 року №№ 67731038, 67731060. Крім того, Чотирнадацята Київська державна нотаріальна контора своїм листом від 10.12.2021 за вих.№4412/01-16 від 10.12.2021 повідомила Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва, що спадкова справа до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] не була заведена жодною державною нотаріальною конторою та приватним нотаріусом. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1277 ЦК України (в редакції, що діяла на час відкриття спадщини) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури. Суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону (стаття 338 ЦПК України). До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 14.02.2023 року у справі № 712/14171/21. В свою чергу, відповідно до ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Як передбачено п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності. Таким чином, відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України з врахуванням ст. 338 ЦПК України, враховуючи відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом і за законом, а також право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, спірна квартира підлягає визнанню відумерлою спадщиною, що відкрилась після смерті [PERSON] та її передачу у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Державним реєстратором КП «Благоустрій Шевченківського району» Соколянським Д.В. 08.11.2017 року було прийнято рішення №37999799 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та проведено за останнім державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, про що свідачать відомості, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18-22). Зазначена державна реєстрація була здійснена на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 02.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. за реєстровим №752. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №256143961 від 12.05.2021 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шепунею О.М. за реєстровим номером 201. Із змісту письмової відповіді Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №24428/5-22 від 09.09.2022 року на запит Шевченківської окружної прокуратури м. Києва №10.60-41-5657ВИХ-22 від 30.08.2022 року вбачається, що відповідно до наказу Головного управління юстиції у м. Києві від 04.04.2012 року №618 діяльність приватного нотаріуса КМНО Курковської Я.Л. припинена за власним бажанням з 04.04.2012 року. Оглядом архівних документів приватного нотаріуса КМНО Курковської Я.Л. членами Експертної комісії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) встановлено відсутність примірника договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.02.2012 року за реєстровим номером 752. Згідно висновку експерта Київського НДІ судових експертиз №25906/25907/21-32 від 22.10.2021 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12021100000000215, підпис від імені [PERSON] у графі «Покупець» договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , датованого 02.02.2012 року, складеного на нотаріальному бланку ВРР №012415 та посвідчено під реєстровим номером 752, - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Допитаний в межах кримінального провадження №12018100000000639 як свідок [PERSON] , пояснив, що ніяких документів на квартиру [ADDRESS] він не мав та не вчиняв дій, спрямованих на набуття вказаної квартири. Більш того, він не укладав договір-купівлі продажу від 24.07.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шупенею О.П. за реєстраційним № 321, щодо подальшого відчуження спірної квартири на користь [PERSON] . Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація листом №109-3510 від 16.08.2022 року повідомила Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва про те, що за наявною інформацією у період з 01.01.2012 року по день надання відповіді за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 06.10.1994 року по теперішній час. Виходячи із вимог ст.ст. 216, 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. З огляду на спрямованість договору купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 року на незаконне заволодіння спірним майном, яке в силу ст. 1277 ЦК України є власністю територіальної громади міста Києва, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є нікчемним у силу ч.ч.1, 2 ст.228 ЦК України. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Таким чином, письмовими доказами, які наявні матеріалах цивільної справи, встановлено, що померлий [PERSON] за життя не відчужував спірну квартиру на користь будь-яких осіб, в тому числі на користь [PERSON] . Тобто, договір купівлі-продажу спірної квартири від 02.02.2012 року є нікчемним в силу вимог закону, оскільки є підробленим та не посвідчувався нотаріально, а отже [PERSON] не набув право власності на зазначену квартиру, а тому не міг її відчужити за договором купівлі-продажу від 24.07.2018 року на користь [PERSON] . Суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу №752 від 02.02.2012, фактично не укладався, нотаріусом не посвідчувався, тому як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-які правові наслідки, отже, не є правовою підставою для набуття [PERSON] права власності на вказане нерухоме майно, є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. З врахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу №752 від 02.02.2012 є нікчемним в силу Закону і, як наслідок, з врахуванням п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, права і обов`язки не можуть виникати з нікчемного договору. Відповідно до наявного в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 24.07.2018 [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] квартиру [ADDRESS] . Оскільки судом встановлено, що [PERSON] за життя не відчужував спірну квартиру на користь [PERSON] , отже останній не набув права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, що визначені законом і не мав права на його подальше відчуження. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частинами п.3 ч.1 ст.388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом(ч. 2 ст. 328 ЦК України). У постанові від 14.11.2018 року (справа № 183/1617/16) Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку, а саме: «Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника» (пункт 147). Отже, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Щодо втручання держави в право на мирне володіння майном, Верховний Суд в постанові від 16.10.2019 року у справі№460/762/16 зазначив, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При цьому, судом враховано, що відповідач придбав квартиру із зареєстрованою і по даний час померлою особою. Оскільки визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою міста Києва права власності на таке майно, з огляду на те, що спірна квартира вибула незаконно із володіння територіальної громади м. Києва за відсутності її волевиявлення, а тому право власності територіальної громади міста Києва на квартиру не припинялось. Витребування майна в даному випадку відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України; є пропорційним, оскільки судом при вирішенні даного спору також враховано, що відповідач, відповідно до ст. 661 ЦК України, не позбавлений права звернутися з позовом до продавця витребуваного майна з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу; відповідає інтересам суспільства та є пропорційним переслідуваним цілям, оскільки спадщина є відумерлою і має бути передана у власність територіальної громади Києва тому не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника (територіальної громади) поза його волею, суд дійшов до висновку про те, що пред`явлення позову до добросовісного набувача - відповідача [PERSON] про витребування цього майна на підставі п.3 ч.1 статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню у відповідача [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради і позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Тобто, в даному випадку втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, пропорційним, відповідає суспільним інтересам та є пропорційним переслідуваним цілям і позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи по суті та ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю. Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається в разі задоволення позову - на відповідача, суд вважає, що з відповідача на користь Київської міської прокуратури підлягає стягненню судовий збір в розмірі 20 039,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved