Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, у якому просила скасувати рішення виконавчого комітету Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 93 від 29 листопада 2011 року про надання дозволу Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на оформлення права власності і видачу свідоцтва про право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 204, 3 кв. м. та житловою площею 88,6 кв. м, а також проведення його державної реєстрації; скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , від 20 грудня 2011 року, виданого Зубрянською сільською радою на підставі рішення виконкому від 29 вересня 2011 року № 93, зареєстрованого в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 21 грудня 2011 року, серії САЕ № 531692, та державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за реєстраційним номером 35585654; привести у відповідність до будівельних норм, що діяли станом на 1982 рік, житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] ; знести самовільну добудову до індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою [ADDRESS] , розмір якої 2,9x3,9 м. за рахунок відповідача [PERSON] ; визнати за нею право власності на колодязь, що знаходиться на території будинковолодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] , який позначений в інвентаризаційній справі літ. «К». Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] збудувала на чужій земельній ділянці в 1982 році будинок. Зазначила, що у зв`язку з незаконним будівництвом її покійні свекор та чоловік зверталися щодо самочинного будівництва в належні органи, які констатували факт самочинного будівництва на чужій земельній ділянці, однак не здійснювали належних дій щодо усунення таких порушень. Посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок відповідача. У результаті самочинного будівництва порушено її право на користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою. Приймаючи рішення № 93 від 29 листопада 2011 року, виконавчий комітет Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області керувався пунктом 10 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», однак вказана норма не наділяла виконком правом узаконювати самовільно збудований будинок без виділеної для цього відповідної земельної ділянки, виготовлення відповідної технічної документації та дотримання відповідних державних будівельних стандартів. У відповідності до пункту 6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 січня 2023 року за № 66/7387, яким керувався виконавчий комітет Зубрянської сільської ради при винесенні оскаржуваного рішення, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводяться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Вказала, що у зв`язку з відсутністю у [PERSON] державного акту на землю та рішення про відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку за адресою [ADDRESS] , яке їй не видавалось, будинок побудований з порушенням державних будівельних норм, отже оскаржуване рішення є передчасним, необґрунтованим, прийнятим без врахування її інтересів. 03 травня 2019 року представником відповідача Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області подано відзив на позовну заяву у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки [PERSON] та [PERSON] користуються земельними ділянками комунальної власності, межі яких є невизначеними, а також пропущено строк звернення до суду з позовною заявою. 24 травня 2019 року позивачем подано відповідь на відзив, мотиви якого зводяться до змісту позовної заяви. 10 травня 2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні 20 червня 2019 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів, яке задоволено судом. На виконання ухвали витребувані докази отримано 18 липня 2019 року. 02 серпня 2019 року та 29 серпня 2019 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів. 14 лютого 2020 року та 18 лютого 2020 року відповідачем [PERSON] подано клопотання про долучення доказів. 13 жовтня 2020 року представником відповідача Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області подано письмові пояснення та надано письмові докази. 03 грудня 2020 року відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності та надано письмові пояснення. 01 червня 2021 року позивачем подано письмові пояснення та долучено письмові докази. 09 липня 2021 року представником відповідача Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області подано клопотання у якому надано письмові пояснення. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року без змін. Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року Касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 13 жовтня 2022 року справа надійшла до Пустомитівського районного суду Львівської області. 28 листопада 2022 року позивачем подано до суду клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи. 28 листопада 2022 року представником відповідача [PERSON] подано письмові пояснення, у яких він зазначив, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що земельна ділянка перебуває у її власності чи користуванні, а тому така під житловими будинками [PERSON] та [PERSON] перебуває у комунальній власності територіальної громади Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області. Вказує, що подання позову про приведення до попереднього стану житлового будинку, який знаходиться в приватній власності особи, яке не оспорюється, відноситься до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на колодязь, звертає увагу суду, що такий є частиною домоволодіння позивача. Відтак вказав, що позовна заява є безпідставною, а в задоволенні позову слід відмовити. 20 лютого 2023 року представником позивача подано клопотання про залучення до участі у справі правонаступників третіх осіб, яке задоволено судом. 16 березня 2023 року представник третьої особи Державної інспекції архітектури та містобудування України подав пояснення, відповідно до яких зазначив, що ні позивачем, ні відповідачем не надано до суду документів, які підтверджують право власності на земельні ділянки, де розміщенні житлові будинки, а знесення об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника. Просив врахувати вказані пояснення при розгляді позовних вимог. 27 березня 2023 року позивачем подано клопотання про долучення доказів та заперечення на письмові пояснення третьої особи Державної інспекції архітектури та містобудування України, відповідно до яких вказала, що 05 лютого 1974 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на закріпленій земельній ділянці площею 0,08 га. Звертає увагу, що правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки на якій збудовано житловий будинок без відповідних дозвільних документів, а також дотримання прав інших осіб. 28 березня 2023 року представником відповідача [PERSON] подано клопотання про уточнення переліку питань для проведення експертизи. 28 березня 2023 року позивачем подано до суду додаткові пояснення щодо клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, згідно мотивів яких та судової практики відмовилась від проведення експертизи. 08 травня 2023 року позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів, а саме копії постанови Верховного Суду від 08 лютого 2023 року. 05 липня 2023 року представником Львівської районної державної адміністрації Львівської області подано клопотання про розгляд справи у їх відсутності. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення аналогічні мотивам позовної заяви та відповіді на відзив. Заперечила щодо застосування строку позовної давності, оскільки позовна заява подана без порушення такого. Долучила письмові пояснення та просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення аналогічні мотивам відзиву на позовну заяву, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники відповідача Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, третіх осіб Львівської районної державної адміністрації Львівської області, Державної інспекції архітектури та містобудування України, приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Романа Васильовича, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", які належним чином повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились та причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Постановою Виконавчого Комітету Винниківської Районної Ради депутатів трудящих Львівської області № 510 від 30 вересня 1947 року [PERSON] , як переселенцю з Польщі, передано в с. Зубра садибу розміром 90 кв. м, на якій знаходився житловий будинок, стайня та стодола. Протоколом виконавчого комітету Зубрянської сільської ради №8 [PERSON] дозволено перебудову житлового будинку, що знаходиться в с. Зубра, на старому місці, а старий будинок знести. Рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної Ради депутатів трудящих Львівської області № 74 від 05 лютого 1976 року [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку в с. Зубра за типовим проектом, здійснити перебудову, а після закінчення будівництва нової хати стару слід знести. На підставі вказаних вище документів [PERSON] видано проект забудови на земельну ділянку площею 0,08 га в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, який у 1982 році завершив будівництво будинку на відповідній земельній ділянці. У цьому самому році на вказаній земельній ділянці відповідачкою [PERSON] збудовано трикімнатний житловий будинок. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12 травня 1987 року шлюб між громадянином [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 12 травня 1987 року зроблено запис № 76. 18 жовтня 1990 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Дмитерко М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 3859, згідно з яким все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що на день смерті буде йому належати і на що він матиме право, заповів своєму сину [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10 листопада 1990 року [PERSON] помер [INFO] в віці 70 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 43. Згідно з реєстраційним посвідченням № 143 від 02 червня 1991 року домоволодіння в [ADDRESS] в цілому зареєстроване за [PERSON] на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29 листопада 2004 року вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 48 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 29 листопада 2004 року зроблено запис за № 28. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 травня 2017 року спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із житлового будинку [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86397255 від 04 травня 2017 року, житловий будинок [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 93 від 29 листопада 2011 року надано дозвіл Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки оформити право власності і видати свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 204, 3 кв. м. та житловою площею 88,6 кв. м, а також провести його державну реєстрацію. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення закріплено в ч. 1 ст. 321 ЦК України. Згідно ч. 1 ст.15 ЦК України право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18- рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним". Отже, суд зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд вказав про те, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. В даній справі судом встановлено, що станом на момент вирішення справи, ані [PERSON] , ані [PERSON] не є власниками земельних ділянок, на яких розміщені належні кожному з них житлові будинки, оскільки до цього часу жоден з них не має правовстановлюючих документів про право власності на земельні ділянки під їхніми житловими будинками та копії відповідних документів відповідно до ст. 125 ЗК України, які б підтверджували державну реєстрацію права власності чи користування відповідними земельними ділянками. Таким чином, суд приходить до висновку, що на даний час згідно норм чинного законодавства земля під житловими будинками [PERSON] та [PERSON] перебуває у комунальній власності територіальної громади Солонківської сільської ради Львівського (Пустомитівського) району Львівської області та не надана їм у власність. Відповідно має місце фактичне користування земельними ділянками комунальної власності [PERSON] та [PERSON] для обслуговування їхніх житлових будинків в [ADDRESS] , під номером [ADDRESS] та під номером [ADDRESS] , відповідно до наявних у них і не скасованих на цей час правовстановлюючих документів про право власності на нерухоме майно. На підставі викладеного, суд зазначає, що право позивача не є порушеним, проте порушений охоронюваний законом інтерес з огляду на наступне. Рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної Ради депутатів трудящих Львівської області № 74 від 05 лютого 1976 року [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку в с. Зубра за типовим проектом, здійснити перебудову, а після закінчення будівництва нової хати стару слід знести. На підставі вказаних вище документів [PERSON] видано проект забудови на земельну ділянку площею 0,08 га в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, який у 1982 році завершив будівництво будинку на відповідній земельній ділянці. Суд звертає увагу, що [PERSON] видано проект забудови на земельній ділянці визначеної площі 0,08 га в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області. На плані земельної ділянки відведеної [PERSON] вказано площу земельної ділянки 0,08 га, а також розміщення житлового будинку на земельній ділянці. Відповідно до плану земельної ділянки площею 0,08 га згідно з будівельним паспортом [PERSON] судом встановлено, що будинок відповідача розміщений на тій же земельній ділянці, а також на незначній відстані до житлового будинку позивача. З 01 жовтня 2019 року діють нові будівельні норми - ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», відповідно до яких відстані між будинками і спорудами приймаються між зовнішніми стінами або іншими конструкціями. За наявності конструкцій будинків і споруд, що виступають більше, як на 1 м., виготовлених із спалимих матеріалів, приймається відстань між цими конструкціями. Отже, якщо звіси даху, тощо, виступають більше, ніж на 1 м. від стіни, то відстані потрібно рахувати від таких конструкцій, а не від стін будинку. Відстані між будинками і спорудами в залежності від ступеню вогнестійкості будинків можуть сягати від 6-8 м., а в деяких випадках і до 15 м. Таким чином, оскільки відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 охоронюваний законом інтерес, зокрема, означає виходить за межі змісту суб`єктивного права, є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, рішення виконавчого комітету Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 93 від 29 листопада 2011 року про надання дозволу Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки порушує законний інтерес позивача. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі у всіх відмінках - Конвенція), кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року по справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (заява № 39843/98). У рішенні по справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року (заява № 23805/94) ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року по справі «Мельник проти України»). Крім того, з рішення ЄСПЛ від 27 червня 2000 року по справі «Іліан проти Туреччини» (заява № 22277/93) слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. У рішенні від 17 січня 1970 року по справі «Delcourt v. Belgium» (заява № 2689/65) ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення. Водночас, у рішенні по справі «Белле проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Суд звертає увагу, що як вбачається із матеріалів справи, оскаржуване рішення виконавчого комітету Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №93 видано 29 листопада 2011 року. Позивач звернулась з позовом до суду 14 лютого 2019 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із ч. 3, ч. 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав, унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасно подати позов, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому навіть доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не буде достатнім. Суд зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі № 6-2469цс16 і підтримана в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 року по справі № 920/497/18, від 19.02.2019 року по справі № 910/1426/15-г, від 05.02.2019 року по справі № 911/479/18, від 06.11.2018 року по справі № 925/473/17 та від 21.08.2018 року по справі № 904/8827/17. Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 листопада 2004 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 48 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 29 листопада 2004 року зроблено запис за № 28. Відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України, яка діяла на момент смерті [PERSON] , спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом у даній справі встановлено, що згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб та землекористування № 983 від 26.05.2001 року, [PERSON] станом на дату видачі довідки проживала у будинковолодінні за адресою [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач у справі після смерті свого чоловіка [INFO] прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із померлим на час відкриття спадщини. Більше того, із наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивач щонайменше з 26 травня 2001 року проживає по сусідству із [PERSON] . Підставою позовних вимог є той факт, що на належній позивачу ділянці знаходиться об`єкт самочинного будівництва, зокрема житловий будинок за адресою [ADDRESS] з самочинною добудовою. При цьому, як вбачається із висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 12 серпня 2019 року № 3726, проведеної відповідно до заяви адвоката Сидорак Н.Б., що діє в інтересах [PERSON] для подальшої подачі до суду, зокрема в пункті 2 вказаного висновку наявна фотофіксація розташування будинків, належних позивачу та [PERSON] , з якої випливає, що такі розташовані один біля одного. У відповіді на відзив та додаткових поясненнях позивач посилалась на те, що про оскаржуване рішення дізналася у 2017 році, ознайомившись із матеріалами інвентаризаційної справи на житловий будинок відповідача [PERSON] у ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», однак жодних доказів на підтвердження вказаного факту не надала. Натомість, позивач щонайменше з 26 травня 2001 року проживає по сусідству із [PERSON] , якій належить житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка на думку позивача належить їй. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про порушення її законних прав та інтересів з 27 листопада 2004 року, зокрема з моменту, коли позивач прийняла спадщину після смерті свого чоловіка та на той момент проживала по сусідству і їй повинен був бути відомим той факт, що відповідний житловий будинок є самочинним будівництвом. Суд також зазначає, що з моменту набуття права власності та отримання свідоцтва на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] , відповідач змінила своє місце реєстрації на [ADDRESS] , а отже, позивачка могла дізнатись про реєстрацію права власності і отримання свідоцтва на житловий будинок у 2011 році. Таким чином, суд зазначає, що позивач мав можливості та обов`язок знати про стан своїх майнових прав, оскільки житловий будинок з 1982 року розташований на відповідній земельній ділянці, а тому суд приходить до висновку, що позивач міг довідатися і довідався про порушення свої прав та інтересів набагато раніше ніж у 2017 році, зокрема 27 листопада 2004 року. При цьому, позовну заяву зареєстровано судом 14 лютого 2019 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, враховуючи заяву про застосування строків позовної давності відповідача [PERSON] від 03 грудня 2020 року, а також клопотання Солонківської сільської ради Львівського (Пустомитівського) району Львівської області від 09 липня 2021 року, які подані своєчасно, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до вимог позивача в частині скасувати рішення виконавчого комітету Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 93 від 29 листопада 2011 року про надання дозволу Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на оформлення права власності і видачу свідоцтва про право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 204, 3 кв. м. та житловою площею 88,6 кв. м, а також проведення його державної реєстрації. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. При цьому, суд зазначає, що позовна вимога скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , від 20 грудня 2011 року, виданого Зубрянською сільською радою на підставі рішення виконкому від 29 вересня 2011 року № 93, зареєстрованого в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 21 грудня 2011 року, серії САЕ № 531692, та державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за реєстраційним номером 35585654, є похідною від вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №93 від 29 листопада 2011 року, а тому не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про приведення у відповідність до будівельних норм, що діяли станом на 1982 рік, житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] ; знести самовільну добудову до індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою [ADDRESS] , розмір якої 2,9x3,9 м. за рахунок відповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Департаментом Державної архітектурно-будівельною інспекції України у Львівській області проведено перевірку дотримання суб`єктом містобудування [PERSON] вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт на об`єкті «Реконструкція добудови до індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] ». За наслідками перевірки складено акт від 08 травня 2018 року № 252/18-ПЗ про виявлені порушення у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт на об`єкті: «Реконструкція добудови до індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] ». На підставі вказаного акту Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Львівській області складено протоколи від 08 травня 2018 року про адміністративні правопорушення [PERSON] . Окрім того, Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Львівській області винесено припис [PERSON] від 08 травня 2018 року № 252/18-пз про зупинення підготовчих та будівельних робіт до отримання права на їх виконання у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом ч. 7 ст.376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва. У випадках, коли до суду з позовом про знесення самочинного будівництва звертається орган державного архітектурно-будівельного контролю, належить керуватися частиною першою статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-УІ, за якою у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно- будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва перевіряється на стадії виконання припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів. Невиконання припису без поважних причин може свідчити про неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усувати його наслідки. В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови. За встановлених обставин справи, оскільки позивач не є власником земельної ділянки на якій здійснено будівництво [PERSON] житлового будинку, у задоволенні позовних вимог про приведення у відповідність до будівельних норм, що діяли станом на 1982 рік, житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] ; знести самовільну добудову до індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою [ADDRESS] , розмір якої 2,9x3,9 м. за рахунок відповідача [PERSON] , слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на колодязь, який знаходиться на території будинковолодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] , та позначений в інвентаризаційній справі літ. «К», суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. За приписами ч. 1, 2 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз положень статей 186, 380, 381 ЦК України дає підстави для висновку, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і подібне), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані із житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на колодязь, який знаходиться на території будинковолодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] , та позначений в інвентаризаційній справі літ. «К», слід відмовити. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд приходить до висновку, що судові витрати у даній справі не підлягають розподілу. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed