Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

В липні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державного агентства меліорації та рибного господарства України, в якому просив суд: - поновити позивача на посаді директора ДП «Інститут рибного господарства та екології моря» (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23490,74 грн. (далі по тексту - вимога № 2); - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював на посаді директора ДП «Інститут рибного господарства та екології моря», на підставі строкового трудового контракту № 67 від 17 червня 2020р. (далі по тексту - контракт), який було укладено між позивачем, як працівником та відповідачем, зі строком дії контракту з 18 червня 2020р. по 17 червня 2023р. 08 червня 2023р. відповідачем було винесено наказ № 48-к, відповідно до якого позивача було звільнено з роботи 16 червня 2023р. на підставі п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На думку позивача його звільнення відбулося незаконно, до закінчення строку дії контракту, в порушення п. 5.2. контракту, при цьому відповідачем не враховані положення ст. 23 КЗпП України; ст. ст. 252, 254, 526, 629 ЦК України. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх трудових прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, та залучено до участі у справі, в якості третіх осіб: ДП «Інститут рибного господарства та екології моря» (далі по тексту - третя особа 1), Тимчасово виконуючий обов`язки голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України Клименок І.М. (далі по тексту - третя особа 2). 25 вересня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначив, що жодним чином не порушував трудові права позивача, як працівника, та вважає доводи сторони позивача помилковими, оскільки позивачем не враховані положення ст. ст. 36, 39-1, 241-1 КЗпП України, а також те, що позивача було звільнено з роботи в останній робочий день. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась, як і не були подані пояснення від третіх осіб 1, 2. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. В свою чергу, ч. 4 ст. 65 ГК України встановлено, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначається строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 цієї статті особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України За змістом ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. За правилами п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні контракту. Відповідно до вимог п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 17 червня 2020р. між Державним агентством рибного господарства України, як органом управління майном та [PERSON] було укладено строковий трудовий контракт. Відповідно до п. 6.1 контракту, цей контракт діє з 18 червня 2020р. по 17 червня 2023р. Постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2021р.за № 539 Державне агентство рибного господарства України перейменовано на Державне агентство меліорації та рибного господарства України. Відповідно до пп. а) п. 5.2. контракту, цей контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту. Судом встановлено, що 08 червня 2023р. відповідачем було видано наказ № 48к «Про звільнення [PERSON] », відповідно до якого позивача було звільнено з роботи з посади директора третьої особи 1, 16 червня 2023р., на підставі п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач наголошував, що відповідачем його було звільнено достроково 16 червня 2023р. За змістом ст. 241-1 КЗпП України, Строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. В силу положень ст. 241-1 КЗпП України, суд приходить до висновку, що відповідачем вірно було звільнено позивача з роботи 16 червня 2023р., тобто в останній робочий день, враховуючи, що 17 червня 2023р. був вихідним днем, і звільнення позивача пізніше зазначеної дати передбачало трансформацію строкового трудового договору у безстроковий, відповідно до положень ст. 39-1 КЗпП України. За змістом положень п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1, оскільки судом не встановлено, що звільнення позивача з роботи з займаної посади на підставі п. 2) ст. 36 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги № 1, то не вбачає суд для задоволення і вимоги № 2, як похідної від вимоги № 1. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed