Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

02.02.2023 Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить солідарно стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі\~51\~404,59 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі своєчасно у повному обсязі не оплачували надані їм за адресою: [ADDRESS] , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у зв`язку з чим за період з 01.01.2015 по 31.10.2021 у них утворилась заборгованість у розмірі 51 404,59 грн., що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2023 року цивільну справу № 335/992/23 передано для розгляду головуючому судді Рибалко Н.І. 17.02.2023 ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 08.03.2023 на виконання ухвали судді від 17.02.2023 представником позивача надано уточнену позовну заяву, відповідно до якої представник позивача уточнив адресу надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а саме: « [ADDRESS] », замість помилково зазначеної « [ADDRESS] », а також просив вважати вірними прізвища відповідачів « [PERSON] , [PERSON] » замість помилково зазначених « [PERSON] , [PERSON] ». Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2023 року уточнену позовну заяву Концерну «МТМ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 03.04.2023 відповідач [PERSON] не погоджуючись з позовними вимогами Концерну «Міські теплові мережі», надав суду відзив, в якому зазначив, що у період, за який ставиться вимога про стягнення заборгованості, з 01.01.2015 по 31.10.2021, між сторонами відсутній типовий договір про надання послуг. До позову не додано доказів фактичного надання житлово-комунальних або комунальних послуг. Філія не є юридичною особою, а у Концерну відсутнє право на здійснення господарської діяльності щодо надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а подані суду розрахунки є нікчемними. Позовна заява подана від імені позивача особою, яка не має повноважень на ведення справи, не містить печатки, дати та номеру реєстрації. Звернення позивача до суду із цим позовом, на думку відповідача, є зловживанням процесуальними правами. Вважає, що суд не мав підстав відкривати провадження у цій справі, стягнення боргу є неможливим, адже відсутній спеціальний порядок, затверджений Державою. Обраний позивачем спосіб стягнення заборгованості є неправомірним способом одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну. Також зазначив, що позовну заяву подано з порушенням строку позовної давності. У зв`язку вищезазначеним просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Також, 03.04.2023 на адресу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від відповідача [PERSON] надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, у якій він просить призначити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В обґрунтування заперечення зазначив, що вважає, що суд дійшов помилково висновку про можливість розгляду зазначеної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, оскільки з огляду на предмет позову вважає зазначену справу значної складності. Судове засідання, призначене на 03.04.2023, з метою надання позивачу можливості скористатися процесуальним правом на подання відповіді на відзив, відкладено на 25.05.2023. 04.04.2023 через канцелярію суду [PERSON] подано звернення-заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи Територіальну громаду міста Запоріжжя, оскільки на його думку, результати розгляду справи вплинуть на її права та законні інтереси. 10.04.2023 представником позивача подано відповідь на відзив, за змістом якої позивач не погоджується з доводами відповідача, наполягає на тому, що відповідачем розмір нарахованої суми заборгованості не спростовано у встановленому законом порядку та не надано доказів на підтвердження заперечень проти позову, які викладені відповідачем у відзиві. Також представник позивача зазначив, що 01.10.2022 на [PERSON] покладено обов`язки генерального директора Концерну «Міські теплові мережі», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань [PERSON] призначено Генеральним директором Концерну «Міські теплові мережі» терміном з 20.02.2023 по 18.02.2028. Згідно з пунктом 4.15 статуту Концерну «Міські теплові мережі», затвердженого Розпорядженням міського голови від 08.04.2013 №99 р. та погодженого з Директором Департаменту житлово-комунального господарства міської ради зазначається перелік повноважень генерального директора, одним із таких повноважень є - видання довіреностей. У відповідності до довіреності виданої на ім`я [PERSON] від 30.12.2023 року № 547/20-23 та підписаної Генеральним директором Астапенковим С.В., надано право на здійснення представництва інтересів Концерну «Міські теплові мережі» у судах всіх інстанцій, що становлять єдину систему судоустрою України. Крім того, позивач вважає, що строк позовної давності переривався, у зв`язку із внесенням відповідачами оплати за отримані послуги у період з 01.01.2015 по 31.10.2021, що не спростовано відповідачем належними доказами. Крім того, посилаючись на положення Закону України № 540-ІХ, вважає, що строк позовної давності слід вважати продовженим на строк дії установленого на всій території України карантину, на підставі постанови КМУ № 211 від 11.03.2020. 18.04.2023 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у яких він наполягає на обставинах, викладених у відзиві в обґрунтування заперечень проти позову, вважає позовні вимоги необґрунтованими, та поданими особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, у зв`язку з чим між іншим просить суд залишити позов без розгляду та закрити провадження по справі. Судове засідання, призначене на 25.05.2023, за клопотанням представника позивача за довіреністю Калініної - Заєць Ю.М. відкладено на 22.06.2023, яке згодом за клопотанням відповідача [PERSON] , для узгодження позиції щодо участі відповідача [PERSON] у судовому засіданні, відкладено на 22.08.2023. 22.08.2023 [PERSON] подано до суду повідомлення-клопотання про прийняття окремої ухвали, яке обґрунтовано тим, що, на думку відповідача, в діях Концерну «Міські теплові мережі» наявні ознаки кримінального правопорушення (злочину). Суть такого злочину, на думку відповідача, полягає у тому, що представником позивача завідомо використано підроблений документ, а саме позовну заява, яку подано без дати та номеру реєстрації, з невірними реквізитами, без печатки та без підпису уповноваженої особи. Також заявник вказав, що у справі відсутні докази, що відповідачам надавалися послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а розрахунок заборгованості є необґрунтованим. Судове засідання, призначене на 22.08.2023, було відкладено на 04.10.2023, у зв`язку із тривалістю повітряної тривоги у Запорізькій області. 04.10.2023 у судовому засіданні, розглядаючи клопотання відповідача [PERSON] від 03.04.2023 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд, враховуючи обставини справи та характер правовідносин сторін, які випливають з договірних зобов`язань про надання комунальних послуг, ціну позову, яка підпадає під категорію малозначних справ, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання [PERSON] . Крім того, розглядаючи, у даному судовому засіданні, клопотання відповідача [PERSON] від 04.04.2023 про залучення Територіальної громади міста Запоріжжя до участі в справі в якості третьої особи, судом, враховуючи підстави та предмет позову, у даній справі, встановлено про відсутність правових підстав для задоволення даного клопотання, оскільки спір, що розглядається в межах даної справи стосується безпосереднього сторін у справі, у зв`язку з чим рішення у справі не може вплинути на її права чи обов`язки щодо однієї із сторін у справі. У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у Запорізькій області судом, після дослідження доказів по справі, оголошено перерву до 23.10.2023. Ухвалами суду від 23.10.2023 року, судом відмовлено у задоволені клопотання [PERSON] про залишення позову без розгляду та про закриття провадження у справі. Крім того, розглянувши у даному судовому засіданні, клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження по справі у зв`язку із перебуванням відповідача [PERSON] за межами України, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, оскільки правовими нормами ЦПК України не визначено самостійної підстави для зупинення провадження у справі введення в державі воєнного стану та перебування сторони за межами України, а зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом даного судового розгляду. Між іншим, відповідач не позбавлений можливості надати суду документи та бути присутнім в судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення суду або за допомогою програмного забезпечення Esikon, однак даних клопотань від відповідача [PERSON] на адресу суду не надходило, як не надходило і підтвердження перебування відповідача [PERSON] за межами України, дійсного її місця знаходження, тому є недоцільним посилання відповідача [PERSON] про надіслання судового доручення, вручення судової повістки [PERSON] в порядку, передбаченому ч.8 ст.130 ЦПК України. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав, що викладені у ньому та у відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені ним у відзиві та заявах зверненнях. Також просив застосувати строк позовної давності та при ухвалені рішення суду врахувати, що його прізвище пишеться через літеру «и» замість «і», тобто [PERSON] , на підтвердження чого надав суду копію свого паспорту. Інші відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення судового засідання, про розгляд справи у їх відсутність або клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції на адресу суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. За правилами ст. ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Отже, Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, яка надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Відповідно до відомостей Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, відповідачі по справі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Згідно із довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, відповідачі, як такі, що зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , мають заборгованість за надані послуги за період з 01.10.2015 по 31.10.2021 у розмірі 51\~404,59 грн., особовий рахунок № [NUMBER] обліковується за [PERSON] . Відповідно до копії паспорту № [NUMBER] виданого 06.08.2020 ПІБ відповідача « [PERSON] », [INFO] . Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] виданого 29.05.2003 року Орджонікідзевським РВУМВС України в Запорізькій області ПІБ відповідача [PERSON] , [INFO] . Стосовно відповідачів [PERSON] , [PERSON] матеріали справи копії паспортів не містять. Відповідно до розрахунку суми нарахувань, оплат та накопиченої заборгованості, оплата за надані послуги на вказаною адресою здійснювалась не в повному обсязі, у зв`язку із чим за період з 01.10.2015 по 31.10.2021 у відповідачів виникла заборгованість у розмірі 51\~404,59 грн. Зазначений розрахунок заборгованості не був спростований відповідачами у встановленому процесуальним законом порядку з урахуванням принципу змагальності. Відповідачі не відмовлялись від споживання вказаних послуг у встановленому порядку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки їх внесення передбачені ст. ст. 67, 68 ЖК УРСР. Також, правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки та, зокрема, Законом України «Про теплопостачання». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч. 2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та водопостачання за місцем проживання відповідачів. Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Разом з тим, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Так, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі». Таким чином, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідачів, як споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ч. 1 ст. 417 ЦПК України, про те що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. У зв`язку з відсутністю укладеного договору, позивачем здійснювався облік наданих відповідачам послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] . Таким чином, відповідачі є споживачами наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються Концерном «МТМ» за зареєстрованим місцем постійного проживання. За умовами ст. 68 ЖК України та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок споживача оплачувати вказані послуги. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 (втратила чинність з 01.05.2022 року, але підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли під час її дії) централізоване постачання гарячої води - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання. Відповідно до Правил, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Таким чином, позивач є виконавцем з надання послуг з теплопостачання та надавав послуги з централізованого теплопостачання у приміщення квартири відповідачів. У відповідності до п. 18, діючих на час виникнення правовідносин Правил, надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі їх ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Доказів ненадання виконавцем або припинення надання вказаних послуг позивачем з боку відповідачів суду не надано. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання, відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно вимог ст. ст. 530, 611, 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За період надання послуги з централізованого опалення Концерном «Міські теплові мережі» з боку споживачів заперечень щодо неналежної якості надання послуг на адресу позивача не надходило. Таким чином, Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.01.2015 року по 31.10.2021 року надав послуги з централізованого опалення у житлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] Відповідачі користувалися комунальними послугами, однак оплату вносили не у повному обсязі. В результаті неналежного виконання обов`язків у відповідачів утворилась заборгованість у розмірі 51\~404,59 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Таким чином, відповідно до Закону «Про житлово-комунальні послуги», укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача. Відсутність такого договору сама по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг у повному обсязі. Верховний Суд у своїй постанові по справі № 210/5796/16-ц від 18.03.2019 вказав, що для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги споживач повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а й відмовитись від їх отримання в установленому порядку. Крім того, ВС зазначив, що споживач не надав доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості позивачем. Будь-яких доказів, які б спростовували факт постачання теплової енергії у приміщення відповідачів, суду не надано, так само відповідачами не надано доказів того, що вони не отримували послуги позивача чи заперечували щодо їх якості чи відмовлялись від послуг позивача. Доводи відповідача [PERSON] щодо відсутності повноважень у представника позивача подавати позов оцінені судом у відповідних ухвалах суду про відмову у задоволені відповідних заяв про залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі. У той же час доводи відповідача [PERSON] , зокрема стосовно того, що стягнення боргу є неможливим, адже відсутній спеціальний порядок, затверджений Державою, а обраний позивачем спосіб стягнення заборгованості є неправомірним способом одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну є неспроможними, та не доведеними жодним доказом. Посилання відповідача на те, що рахунок відкритий на [PERSON] , яка померла [INFO] , не впливає на висновок суду, адже відповідачі з приводу належного оформлення рахунку до позивача не зверталися, від надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою місяця їх мешкання не звертались, як не зверталися зі скаргами на неналежну якість наданої послуги. Вирішуючи питання про можливість застосування при визначенні розміру заборгованості наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, суд враховує таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із приписами ст.ст.260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Частиною 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Позовні вимоги Концерну «МТМ» стосуються заборгованості, що утворилася у період з 01.01.2015 по 31.10.2021. Водночас, із вказаними вимогами Концерн «МТМ» звернувся до суду 02.02.2023. Як встановлено з наданого розрахунку заборгованості по особистому рахунку № [NUMBER] , відповідачі в період з січня 2015 по листопад 2021 року періодично здійснювали оплату за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у загальному розмірі 35\~994,24 грн. Отже, перебіг позовної давності за щомісячними платежами за період з 01.01.2015 по 31.10.2021 перервався в момент здійснення відповідачами відповідних платежів. Доказів того, що зазначені платежі були здійснені в рахунок оплати заборгованості за інші конкретно визначені періоди надання позивачем послуг, або в якості авансу за майбутні періоди (наприклад, банківських квитанції, виписок по банківському рахунку, у яких зазначено періоду надання позивачем послуг, за який проводиться оплата) відповідачем суду не надано. Разом з тим, законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. З позовом до суду Концерн «МТМ» звернувся 02.02.2023 року. Отже, до вимог Концерну «МТМ», строк позовної давності до яких не сплив на момент початку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на березень 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності. З урахуванням вищезазначених приписів Цивільного кодексу України, строків сплати споживачем наданих житлово-комунальних послуг (до 20-ого числа місяця, що наступає за розрахунковим), встановлених судом факту переривання перебігу строку позовної давності, суд констатує, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За приписами ч.1, 2\~ст. 262 ЦПК України\~суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Виходячи з аналізу змісту правових норм\~Цивільного процесуального кодексу України, суд зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено винесення окремої ухвали за клопотанням сторін у справі та відсутнє посилання на порядок і строки розгляду такого клопотання. Судом самостійно встановлюються наявність обставин та підстав для винесення окремої ухвали, що визначені\~ст. 262 ЦПК України. В даному випадку, з огляду на предмет спору та матеріали справи, таких обставин та підстав для винесення окремої ухвали не вбачається. У відповідності зі ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у загальній сумі 2 684,00 грн.

Outcome: approved