Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

17 липня 2023 року [PERSON] звернувся до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року заяву було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року підготовче провадження по справі було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив, а його представник у судовому засіданні, посилалися на те, що 05 грудня 2019 року в ЄРДР за № 12019040690003780 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України. 05 березня 2020 року позивачеві слідчим СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Досудовим розслідуванням було встановлено, що 02 грудня 2019 року близько 17.00 год. у [PERSON] під час конфлікту з потерпілим [PERSON] виник умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, позивач наніс [PERSON] тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Своєї вини [PERSON] не визнав. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року позивача було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді громадських робіт строком на 120 годин, який ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року скасовано, кримінальне провадження № 12019040690003780 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпанням можливості їх отримати. За таких обставин, позивач перебував під слідством 26 місяців, в результаті незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживання через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, втручання у його приватне і сімейне життя, порушення нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, нераціональне витрачання життєвого часу, сильний стрес, значні витрати фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Йому було завдано душевних страждань, які мали негативні наслідки у його житті. Проведення слідчих дій змушувало його брати дні неоплачуваної відпустки, що мало зміни в фінансовому стані родини, а також скасування дозволу на носіння зброї, що суттєвої обмежило службові обов`язки, оскільки позивач працював охоронцем. Вважає, що протиправними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 500\~000 грн. Також, на час кримінального провадження [PERSON] було залучено адвоката для надання правової допомоги, що підтверджується договором та актом виконаних робіт. На послуги адвоката позивачем було витрачено 82\~000 грн. Просили суд стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500\~000 грн., матеріальну шкоду у розмірі 82\~000 грн., а також витрати на правову допомогу. Відповідач Дніпропетровська обласна прокуратура у своєму відзиві, а її представник у ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження № 12019040690003780 за ч. 1 ст. 125 КК України. 22 квітня 2020 року обвинувальний акт за обвинуваченням [PERSON] було скеровано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті, вироком якого від 01 грудня 2021 року позивача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та який було скасовано Дніпровським апеляційним судом, а кримінальне провадження № 12019040690003780 закрито у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Фактори, які повинні були враховуватися для визначення розміру відшкодування, самі по собі є оціночними і суб`єктивними, оскільки глибину фізичних чи моральних страждань, ступінь вини та ін., неможливо оцінити в грошових одиницях. Право на відшкодування шкоди в розмірі і порядку, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. У позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відсутнє обґрунтування характеру моральних страждань, позивач без належних на те підстав та обґрунтувань зазначає, що йому завдано моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 500\~000 грн. Позовна заява не містить жодних доводів, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим [PERSON] керувався при оцінюванні в матеріальній формі розміру заподіяної йому шкоди. Безпідставними є позовні вимоги про відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 82\~000 грн. При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їх дійсності та необхідності, а також критерію розумності їх розміру. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач Державна казначейська служба України у своєму відзиві, а її представник у ході судового засідання, проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що Державна казначейська служба України хоча і є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, однак, згідно з позовом є виключно органом, через який держава реалізує свою правосуб`єктність, а тому на неї покладається. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин. Казначейство є фактично лише розпорядником державного бюджету у справах про відшкодування шкоди, завданої діями чи бездіяльністю державних органів, позивачем пред`являється вимога до органу, який завдав шкоду, до Казначейства вимог немає. Жодних прав та законних інтересів позивача не порушувало, і не могло відповідно до своїх повноважень проводити такі дії як незаконне засудження, тиск, переслідування, іншу протиправну діяльність відносно позивача, тому моральна шкода, завдана незаконним кримінальним переслідуванням, не має відшкодовуватися за рахунок бюджетних асигнувань Казначейства. У позовній заяві позивач вказує, що діями органів досудового слідства та прокуратури йому завдана моральна шкода, відтак вимоги до Казначейства безпідставні. Також заперечували щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди, вказавши, що жодних доказів настання психотравмуючих наслідків і подальше застосування до [PERSON] реабілітуючої, коригуючої та психодіагностуючої терапії з метою поліпшення набутого тяжкого стресу не приведено. Фаховий висновок настання наслідків погіршення здоров`я відсутній. Погіршення стану здоров`я позивача та його сім`ї неможливо відслідкувати лише за припущенням, ймовірності такого погіршення. Також не зазначено, яким чином позивач зазнав втручання в його приватне та сімейне життя, тому це бездоказове твердження. Настання фізичних незручностей та інші категорії страждань, що перераховані за змістом заяви, є або спірними, або взагалі бездоказовими, оскільки із врахуванням незаконного засудження і притягнення до кримінальної відповідальності позивача, вироком свобода його пересування та ізоляція від суспільства не застосовувалися. Факт наявності трудових відносин підтверджується, зокрема, трудовим договором. Посадова інструкція визначає конкретні завдання і обов`язки працівника, його права і відповідальність. Зі змісту позовної заяви слідує, що [PERSON] від виконання посадових обов`язків відсторонений не був, тому твердження про суттєве обмеження службових обов`язків має ознаки перебільшення. Доказами факт завдання позивачеві моральної шкоди та настання наслідків, спричинених нею, не підтверджено, доказів причинного зв`язку між кримінальним провадженням, досудовим розслідуванням та погіршенням здоров`я позивача не надано. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 05 березня 2020 року о 17.52 год. слідчим Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровський області було повідомлено [PERSON] та вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у кримінальному провадженні № 12019040690003780 від 05 грудня 2019 року (а.с. 7-9). 05 травня 2020 року старшим інспектором РС Новокодацького ВП складено протокол про вилучення у [PERSON] зброї (а.с. 10). Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді громадських робіт строком на 120 годин; запобіжний захід не обрано (а.с. 11-13). Вирок суду від 01 грудня 2021 року було скасовано ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, кримінальне провадження № 12019040690003780 за обвинуваченням [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпанням можливості їх отримати (а.с. 14-21). 06 грудня 2019 року [PERSON] уклав договір № 06/12-19 про надання правової допомоги (а.с. 27). Щодо заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Статтею 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76). Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Позивачем зазначено, що йому діями органів досудового слідства і прокуратури завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, втручання у його приватне і сімейне життя, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах організації його життя, відомості про його незаконне засудження негативним чином вплинула на стан його здоров`я та його сім`ї. [PERSON] конкретно не зазначено, які саме його конституційні права було порушено діями органів досудового слідства і прокуратури, оскільки як вбачається з матеріалів справи право на професійну правничу\~допомогу було реалізовано позивачем у спосіб вільного вибору свого захисника, а вирок суду було оскаржено в апеляційному порядку. Також не вказано, яким чином діями органів досудового слідства і прокуратури він зазнав втручання у його приватне і сімейне життя, в чому це виразилося, та які саме страждання цим було йому завдано; не зазначено, що він вважає порушенням нормальних життєвих зв`язків, у чому це виразилося, та які вимушені зміни в організації життя ним були організовані. Разом з тим, твердження позивача про те, що відомості про його незаконне засудження негативним чином вплинула на стан його здоров`я та його сім`ї, не підтверджено належними та достатніми доказами, зокрема, жодних відомостей, зокрема лікарських висновків чи виписки з історії хвороби, про погіршення стану його здоров`я, чи членів його сім`ї, які мали наслідком притягнення його до кримінальної відповідальності, до матеріалів справи долучено не було. Позивачем у позовній заяві зазначено, що він за час здійснення слідчих дій та участі у судових засіданнях був змушений брати дні неоплачуваної відпустки, що негативно позначилося на фінансовому стані його та його сім`ї. При цьому, у вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року, скасованого ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, зазначено, що [PERSON] офіційно не працевлаштований. Підтвердження тому, що він перебував у трудових відносинах, отримання ним доходу та зміни в його розмірі у зв`язку із досудовим і судовим розслідуванням, судові надано також не було. За вищевикладених раніше висновків, суд не приймає до уваги посилання позивача, що втрата дозволу на носіння зброї та її вилучення суттєво обмежила його службові обов`язки та негативно позначилася на розмірі його заробітної плати. Суд має з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Згідно із положеннями ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Статтею 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Положеннями ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] хоча і зазначено відповідачем Дніпропетровську обласну прокуратуру, позовні вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди заявлені з Держави саме в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, а Державною казначейською службою України права позивача не порушувалися. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 82\~000 грн. суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають за наступних підстав. Положеннями ст.\~59\~Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. Відповідно до ст.\~30\~ЗУ «Про\~адвокатуру і\~адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі ( складання позовної заяви, надання консультацій). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/12876/19 звернуто увагу на те, що при зверненні з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу, адвокатом повинно бути надано детальний опис витраченого часу на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо). Також, відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 922/2604/20 відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зауважила, на тому, які докази, є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 було зроблено наступний правовий висновок: «згідно зі ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати коштів в розмірі 82 000 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, або платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, що свідчать про оплату гонорару, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу у вказаному розмірі. Відповідно до ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутності підстав для стягнення на користь позивача 82 000 грн. витрат, понесених позивачем на правничу допомогу адвоката, у тому числі у кримінальному провадженні. На підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. [PERSON] при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору, віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed