Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] , який діє через свого представника адвоката Плаксія Р.В., звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом, в якому просить визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті [PERSON] , строком три місяці з дня набрання рішенням законної сили. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла сестра позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , а також спадкоємцем є її син [PERSON] (відповідач по справі). Позивач [PERSON] є спадкоємцем другої черги після смерті сестри [PERSON] . В січні 2022 року дочка позивача [PERSON] повідомила позивачу, що [PERSON] за життя склала заповіт, згідно якого заповіла земельну ділянку, площею 0,8970 га, яка розташована на території Шкарівської сільської ради, кадастровий номер 3220489500:02:021:0346 - своєму брату [PERSON] (позивачу по справі). 22.01.2022 року позивач, з метою прийняття спадщини, звернувся до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено в оформленні спадкових прав, у зв`язку із пропуском встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Позивач вважає, що вказаний строк для прийняття спадщини ним було пропущено з поважних причин, адже він не є спадкоємцем першої черги і не знав про існування заповіту своєї сестри, натомість був обізнаний про спадкування майна відповідачем, та посилаючись на ч. 3 ст. 1272 ЦК України, позивач просить суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини строком три місяці з дня набрання рішенням законної сили. Відповідач [PERSON] подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що позивачу було відомо про існування заповіту із дня його складення, оскільки він особисто організував поїздку спадкодавця [PERSON] та свідка [PERSON] з села Шкарівка до нотаріальної контори у м.Біла Церква з метою оформлення на себе заповіту. Вказує, що 27.09.2017 року було складено і посвідчено заповіт [PERSON] та підписаний від її імені свідками [PERSON] і [PERSON] , один екземпляр заповіту [PERSON] забрав собі, мотивуючи тим, що [PERSON] сліпа і може його загубити, а також забрав її паспорт. Відповідач зазначає, що його мати [PERSON] мала ваду зору (була сліпою), тому самостійно не спроможна була добратись до нотаріальної контори, все влаштував позивач, а тому він знав про заповіт і міг вчасно прийняти спадщину. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 02.05.2023 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі в загальному порядку, призначив справу до підготовчого засідання, витребував від третьої Білоцерківської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с. 23-24) 07.07.2023 року від представника позивача Плаксія Р.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. (а.с. 37) 26.07.2023 року на адресу суду від Третьої Білоцерківської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника. (а.с. 47) 11.08.2023 року на виконання вимог ухвали суду надійшли матеріали спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 50-106) 28.08.2023 року представник позивача Плаксій Р.В. подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. (а.с. 108) Ухвалою суду від 28.08.2023 року було закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті. (а.с. 110-111) Ухвалою суду від 11.09.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання сторони позивача про допит свідка. (а.с. 115-116) 04.10.2023 року відповідач [PERSON] подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи. (а.с. 127) 11.10.2023 року [PERSON] подав письмові пояснення та просив допитати його в якості свідка. (а.с. 133) 23.10.2023 року [PERSON] подав заяву про виклик та допит свідка [PERSON] (а.с. 134) Ухвалою суду від 23.10.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання сторони відповідача про допит свідків. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Плаксій Р.В. підтримав позов. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шевчук Ю.І. позов не визнали. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 07.02.2018 року Виконавчим комітетом Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. (а.с.51 зворот) Встановленим є те, що 27.09.2017 року [PERSON] , склала заповіт, відповідно до якого належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,8970 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220489500:02:021:0346, що розташована на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району заповіла [PERSON] , [INFO] . (а.с. 6) Встановлено, що позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Карпусь І.О. та отримав відмову в оформленні спадкових прав, оскільки [PERSON] в установлений законом шестимісячний строк спадщину не прийняв. (а.с. 9) Встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] , Третьою білоцерківською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 235/2018. (а.с.50-106) Судом встановлено, що 19.11.2022 року відповідач [PERSON] подав нотаріусу Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва по право на спадщину за законом на 1 \\2 частку спадкового майна. В даній заяві спадкоємець [PERSON] зазначив, що інших спадкоємців немає, заповіт не посвідчувався. (а.с.64) Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 52630395 заповіт, складений [PERSON] , посвідчений 27.09.2017 року Білоцерківською районною державною нотаріальною контору є чинним. (а.с. 52-53) З матеріалів спадкової справи вбачається, що 19.11.2022 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцю першої черги, сину [PERSON] на: - 1\\2 частку на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; - 1\\2 частку наземельну ділянку, площею 0,1528 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - 1 \\2 частку наземельну ділянку, площею 0,3057 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - 1\\ 2 частку на земельну ділянку, площею 0,0523 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 95-98) Встановлено, що спадкова справа № 235/2018 щодо майна померлої [PERSON] містить інформацію про чинний заповіт та копію самого заповіту. (а.с.61) А також, матеріали цієї спадкової справи містять лист державного нотаріуса Карпусь І.О. до редакції газети «Урядовий кур`єр» з проханням до всіх осіб, які мають право на спадкування звернутися до держнотконтори з питань оформлення спадщини після [PERSON] (а.с.60) ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Предметом спору у цій справі є встановлення додаткового строку для прийняття спадщини позивачу, оскільки останній після смерті своєї сестри, як її спадкоємець за заповітом, пропустив строк для прийняття спадщини. Позивач вказував, що він не мав права на спадщину за законом у першу чергу, не знав про існування заповіту, тому не звертався до нотаріуса з відповідною заявою протягом визначеного законом строку. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Призначення спадкоємців є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 61-16153св20). Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховним Судом України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, в постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 405/7058/19. Також, про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі № 315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Отже, встановленим є те, що спадкодавець [PERSON] в своєму заповіті від 27.09.2017р. визначила свого брата [PERSON] спадкоємцем щодо частини спадкового майна (земельна ділянка площею 0,8970 га). Про те, що спадкодавець поставила до відома позивача чи будь-кого іншого про зміст свого заповіту - є припущеннями відповідача. Так, [PERSON] , який за його клопотанням був допитаний в якості свідка, повідомив суду, що 27.09.2017р. його маму повіз з дому [PERSON] , а після повернення, мама повідомила відповідачу, що їздила до нотаріуса складати заповіт, яким визначила своїм спадкоємцем [PERSON] , що стало причиною сварки і погіршення відносин в родині. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка приходиться дружиною відповідача, суду повідомила обставини, які їй відомі зі слів чоловіка. Суд критично оцінює таку позицію відповідача, оскільки судом встановлено, що відповідач, як спадкоємець першої черги по закону, також успадкував частину спадкового майна після смерті своєї матері, а заповітом [PERSON] було охоплено лише частину майна (одна земельна ділянка), а не все майно, тому твердження про обізнаність щодо волевиявлення спадкодавця не відповідає дійсності. Крім того, якщо припустити, що [PERSON] за життя повідомила родичів про свою волю, то її рішення залишилося незмінним, інших заповітів вона не складала. Також, є припущенням, що свідки, що були в нотаріальній конторі чи нотаріус в порушення прямої норми Закону порушили правило таємниці заповіту. Згідно ст. 1255 ЦК України, нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Суду не надано достатніх та достовірних доказів щодо відсутності волі спадкодавця при посвідченні її заповіту, чи щодо відібрання в неї паспорта, інших документів, що не дали змогу скасувати/змінити заповіт. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід зазначити, що [PERSON] була дієздатною, та відповідач, як спадкоємець першої черги, на даний час не оскаржив заповіт. [PERSON] повідомив суду, що змирився із заповітом своєї матері, а наразі не визнає позов, бо позивач зробив помилку, не звернувся вчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також, відповідач повідомив суду, що знав адресу проживання свого дядька [PERSON] , але в матеріалах спадкової справи відсутні дані щодо сповіщення позивача за місцем його проживання про відкриття спадкової справи. Так, в матеріалах спадкової справи є лист від 28.04.2021 року до редакції газети «Урядовий кур`єр», яким нотаріус повідомляла заінтересованих осіб про оформлення спадкових прав на майно померлої [PERSON] (а.с.60). Однак, відсутні підтверджуючі докази направлення даного листа до редакції та фактична публікація цього листа в пресі. Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Необхідність нотаріусом вчинити дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснити виклик спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17. В даному випадку, публікування нотаріусом оголошення у пресі про відкриття спадщини без зазначення особи спадкоємця за заповітом (особливо коли такий спадкоємець не обізнаний про існування заповіту) не може вважатись належним повідомленням або викликом спадкоємця до нотаріуса так, як жодним чином не дає можливості спадкоємцю, який не знає про заповіт, зрозуміти про виникнення у нього права на спадщину та можливість його реалізувати. Державний нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори І.О. Карпусь мала змогу за допомогою Єдиного демографічного реєстру встановити місце проживання спадкоємця за заповітом (позивача), але не зробила цього, а опублікування нею знеособленого повідомлення про відкриття спадщини після смерті [PERSON] не є належним виконанням вимог статті 63 Закону України «Про нотаріат», яке не гарантувало повідомлення відомого нотаріусу спадкоємця про відкриття спадщини та не сприяло у здійсненні особистого розпорядження спадкодавця. А тому, надаючи оцінку вищенаведеним обставинам, на які посилався позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, суд дійшов висновку про наявність у позивача об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки позивач не є спадкоємцем першої черги, не проживав з [PERSON] , знав про наявність у спадкодавця спадкоємців першої черги, а про існування заповіту дізнався після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. Допитана судом свідок [PERSON] , яка приходиться донькою позивача суду підтвердила, що після звернення агрофірми з питанням про оренду земельної ділянки, вона серед документів, лише в грудні 2022 року відшукала заповіт [PERSON] і повідомила свого батька про цей заповіт. Судом встановлено, що [PERSON] , починаючи з січня 2022 року вчиняє активні дії з метою прийняття спадщини, реалізував право, передбачене частиною третьою статті 1272 ЦК України, що свідчить про його дійсний правовий інтерес до спадкового майна та бажання прийняти спадщину. При цьому, відповідач не вчиняв необхідних процедурних (процесуальних) дій, спрямованих на набуття ним спадкових прав на частину спадкового мана, що охоплене заповітом. В даному випадку, з урахуванням справедливого балансу інтересів сторін по справі, суд вважає за можливе надати позивачу додатковий строк для прийняття спадщини з метою фактичної реалізації ним своїх спадкових прав. З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довів наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач не заявляв вимоги про відшкодування судових витрат.

Outcome: approved