Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Позивач просить суд: 1. Визнати недійсними та скасувати свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.11.2021 № 1564 та від 25.01.2022 № 63, № 64, видані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукалом Владиславом Леонідовичем на ім`я [PERSON] . 2. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на: - житловий будинок загальною площею 78,4 кв.м., житлова площа 40,8 кв.м., опис: житловий будинок «А», прибудова «а», ґанок «аі», погріб «Г», сарай «В», вбиральня «Е», навіс «Д», колодязь питний «е», огорожа «№1», сарай «Б», адреса: [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63039687 від 25.01.2022 13:06:25 (номер запису право власності 46333228, дата, час державної реєстрації: 25.01.2022 12:19:05), приватний нотаріус Чучукало Владислав Леонідович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; - земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер: 3224986601:01:002:0532, дата реєстрації: 16.02.2016, орган, що здійснив державну реєстрацію: Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63040368 від 25.01.2022 13:26:37 (номер запису право власності 46333228, дата, час державної реєстрації: 25.01.2022 12:33:49), приватний нотаріус Чучукало Владислав Леонідович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; - квартиру двокімнатну загальною площею 54,9 кв.м., житлова площа 30,5 кв.м., адреса: [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 61611288 від 16.11.2021 11:34:19 (номер запису право власності 45064017, дата, час державної реєстрації: 16.11.2021 11:08:49), приватний нотаріус Чучукало Владислав Леонідович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2022 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] - мати [PERSON] (надалі - позивач), померла [INFO] . Спадкова справа щодо померлої матері позивача - [PERSON] , була відкрита приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукала В.Л. (спадкова справа № 14/2021). Позивач 08.09.2021 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чучукала В.Л. із заявою про прийняття спадщини. 15.01.2020 секретарем виконавчого комітету Триліської сільської ради Фастівського району Київської області [PERSON] посвідчений заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 01, який містить розпорядження [PERSON] на випадок її смерті. Водночас, покладення обов`язків забезпечувати виконання нотаріальних дій на посадову особу органу місцевого самоврядування, в тому числі, але не виключно, секретаря сільської ради, повинно фіксуватися у протоколах засідань сесій та виконавчого комітету відповідної ради. У зв`язку із чим, представник позивача звернувся до Триліської сільської ради Фастівського району Київської області із адвокатським запитом від 14.01.2022 № 018 про надання належним чином завірених копій протоколів засідань сесій та виконавчого комітету Триліської сільської ради Фастівського району Київської області про покладення на секретаря виконавчого комітету Триліської сільської ради Фастівського району Київської області [PERSON] обов`язків вчиняти нотаріальні дії, в тому числі, але не виключно, посвідчувати заповіти, станом на 15.01.2020. Проте, запитуваних документів від сільської ради отримано не було. З огляду на викладене, вбачається висновок про те, що за відсутності відомостей про покладення на секретаря виконавчого комітету Триліської сільської ради Фастівського району Київської області [PERSON] обов`язків вчиняти нотаріальні дії, остання, посвідчивши заповіт від 15.01.2020, вчинила дію, яка не входила до її посадових обов`язків. А оскільки секретар виконавчого комітету Триліської сільської ради Фастівського району Київської області [PERSON] у передбаченому законодавством порядку не була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчувати оспорюваний заповіт від 15.01.2020, як наслідок вказаний правочин у встановленому порядку не посвідчений. В підсумку, заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 01, який містить розпорядження [PERSON] на випадок її смерті, посвідчений 15.01.2020 секретарем виконавчого комітету Триліської сільської ради Фастівського району Київської області [PERSON], тобто особою, яка не мала на це права, є нікчемним, тобто недійсним у силу закону. Оскільки свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.11.2021 № 1564 та від 25.01.2022 № 63, № 64, видані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукалом Владиславом Леонідовичем на ім`я [PERSON] за заповітом, який є нікчемним, тому така видача свідоцтва порушує права іншого спадкоємця - позивача у справі та фактично унеможливлює його подальше оформлення в своїх правах на частину спадкового майна, що вказує на необхідність скасування зазначених свідоцтв. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав до відповідача. В подальшому позивачем змінено підстави позову, та зазначено, що у відповідь на адвокатський запит від 30.12.2022 № 102, Фастівською районною військовою адміністрацією Київської області надано архівну довідку від 02.01.2023 № 05-05/03 разом із рішенням першої сесії сьомого скликання Триліської сільської ради від 11.11.2015 № 07-01-VII «Про затвердження відповідального за збереження бланків свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану, посвідчення нотаріальних дій та ведення кадрової роботи у Триліській сільській раді». Отже, повноваженнями на вчинення нотаріальних дій [PERSON] наділено рішенням першої сесії сьомого скликання Триліської сільської ради від 11.11.2015 № 07-01-VII. Водночас, вказане рішення прийняте Триліською сільською радою без дотримання положень ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», з огляду на що останнє оскаржене позивачем до Київського окружного адміністративного суду в частині уповноваження [PERSON] на посвідчення нотаріальних дій. Відповідач правом на подання відзиву не скористалась. Третя особа пояснень суду не надала. В судове засідання, яке відбулось 10.10.2023 року, позивач та його представник не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання, яке відбулось 10.10.2023 року, відповідач не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З наявних матеріалів справи судом встановлено, щовідповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.03.2021 року, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.05.2021 року, [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] . Як вбачається із копії заповіту від 15.01.2000 року зареєстрованого в реєстрі за № 01, останній містить розпорядження [PERSON] на випадок її смерті, посвідчений 15.01.2020 секретарем виконавчого комітету Триліської сільської ради Фастівського району Київської області [PERSON]. Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії спадкової справи №14/2021, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукалом Владиславом Леонідовичем на ім`я [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.11.2021 № 1564 та від 25.01.2022 № 63, № 64. Як вбачається із матеріалів справи, стороні позивача, на адвокатський запит, Фастівською районною військовою адміністрацією Київської області надано архівну довідку від 02.01.2023 № 05-05/03 разом із рішенням першої сесії сьомого скликання Триліської сільської ради від 11.11.2015 № 07-01-VII «Про затвердження відповідального за збереження бланків свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану, посвідчення нотаріальних дій та ведення кадрової роботи у Триліській сільській раді». Повноваженнями на вчинення нотаріальних дій [PERSON] наділено рішенням першої сесії сьомого скликання Триліської сільської ради від 11.11.2015 № 07-01-VII. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.07.2023 року у справі №320/2587/23, визнано протиправним та скасовано рішення першої сесії сьомого скликання Триліської сільської ради від 11.11.2015 №07-01-VII «Про затвердження відповідального за збереження бланків свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану, посвідчення нотаріальних дій та ведення кадрової роботи у Триліській сільській раді» в частині уповноваження [PERSON] на посвідчення нотаріальних дій. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Частинами першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Як зазначалось вище, положеннями частини першої статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, тобто недійсним у силу закону. Зазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у справі № 323/3359/17 (постанова від 11.12.2019). Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у своїй постанові від 01.03.2021 у справі № 473/1878/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що в ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.04.2019 у справі № 463/5896/14ц, якщо недійсність певного правочину була встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зацікавлена особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням суду було визнано протиправним та скасовано рішення першої сесії сьомого скликання Триліської сільської ради від 11.11.2015 №07-01-VII «Про затвердження відповідального за збереження бланків свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану, посвідчення нотаріальних дій та ведення кадрової роботи у Триліській сільській раді» в частині уповноваження на посвідчення нотаріальних дій [PERSON] , а тому, заповітпомерлої [PERSON] від 15.01.2000 року зареєстрований в реєстрі за № 01, який був посвідчений [PERSON] є нікчемним. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. Якщо успадковане майно підлягає обов`язковій державній реєстрації, то свідоцтво про право на спадщину є для спадкоємців основним правовстановлюючим документом. Свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємців на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, оскільки право на спадкове майно у них виникає з моменту відкриття спадщини. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, яким в даному випадку є позивач як спадкоємець за законом, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 414/811/17). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 по справі № 357/11231/18 (провадження № 61-4960св20) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». З огляду на викладене, у зв`язку із тим, що заповіт померлої [PERSON] від 15.01.2000 року зареєстрований в реєстрі за № 01, який був посвідчений [PERSON] є нікчемним, то він не створює правових наслідків, а тому суд дійшов висновку, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.11.2021 № 1564 та від 25.01.2022 № 63, № 64, видані на підставі нікчемного заповіту, останні підлягають визнанню недійсними, оскільки особа, на ім`я якої видані свідоцтва, не мала права спадкувати за заповітом. Щодо скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 16.11.2021 № 1564 та від 25.01.2022 № 63, № 64, суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 16 ЦК України, не передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності на спадкове майно, яке було набуте відповідачем на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 16.11.2021 № 1564 та від 25.01.2022 № 63, № 64, то суд зазначає, що дані вимоги є передчасними, та визнання недійсними вищевказаних свідоцтв є підставою для скасування державної реєстрації прав власності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно частково задовольнити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подання двох позовних вимог сплачено 1984,80 грн., тобто по 992,40 грн. за кожну. Перша позовна вимога задоволена частково, а тому за неї підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 496,20 грн., та друга позовна вимога залишена без задоволення, а тому за неї не підлягає відшкодуванню судовий збір. Також, позивачем сплачено 496,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 17000,00 грн., до суду подано: копії договорів від 28.12.2021 № 0038, від 16.02.2022 № 16/02.22, актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 09.10.2023, приймання-передачі виконаної роботи до Договору про надання правової допомоги № 16/02.22 від 16.02.2022. Виходячи із розрахунку про відшкодування судового збору, позивні вимоги задоволені на 25%, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5100,00 грн.

Outcome: partial