Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

21.02.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди до Державної казначейської служби України, ДПП НП України в особі УПП у м. Києві, третя особа [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 13.03.2023 року, позивачем зазначено, що відносно нього 23.09.2020 року складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 07.12.2020 року Святошинським районним судом м. Києва винесено постанову про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Київського апеляційного суду від 09.02.2021 року постанову суду першої інстанції скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно нього закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення за зазначеною статтею. Позивач вважає, що працівниками поліції при складанні зазначеного вище протоколу було допущено низку грубих порушень, а саме, застосовано до нього фізичну силу та одягнено кайданки, хоча він опору працівникам поліції не чинив, від проходження огляду на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння не відмовлявся. Тим самим працівниками поліції завдано йому матеріальних збитків та моральної шкоди. Так, до події складання протоколу, яка мала місце 23.09.2020 року він працював на посаді директора (за сумісництвом) ТОВ «Грін Агро Сервіс» з посадовим окладом 10 448, 00 грн. на місяць, кількість штатних одиниць 0, 5, фонд оплати праці 5 224, 00 грн. Наказом від 18.03.2021 року його звільнено з займаної посади, втрачений дохід складає 57 464, 00 грн. Цього ж дня його звільнено з посади директора (за основним місцем роботи) ТОВ «Ренджи Томашпіль» з посадовим окладом 9 135, 00 грн., кількість штатних одиниць 1, фонд оплати праці 9 135, 00 грн., втрачений дохід складає 100 485 грн. Крім того у зв`язку з зазначеними подіями він поніс наступні витрати: канцелярські витрати (друк, ксерокопіювання, придбання паперу) 3 300, 00 грн.; витрати на пальне 7 682, 00 грн.; витрати на медичні препарати 3 850, 00 грн.; поштові витрати 256, 31 грн. Також незаконними діями працівників поліції йому завдано моральних страждань, оскільки через зазначені події він втратив спокій, сон, змушений був неодноразово звертатися за допомогою до фахівців. Позивач зазнав стресу, змінився звичний устрій життя, чимало зусиль витрачено на вирішення ситуації та доведення своєї невинуватості. Просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальну шкоду у розмірі 153 000, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 648 000, 00 грн., зобов`язати Національну поліцію принести вибачення у письмовій формі за незаконні дії працівників поліції [PERSON] та [PERSON] 01.06.2022 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановив ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначеного підготовче засідання. 01.12.2022 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача ДПП НП України в особі УПП у м. Києві, відповідно до змісту якого останні не визнали заявлені до них вимоги з огляду на їх безпідставність, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 14.03.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про прийняття до провадження позовної заяви в редакції від 13.03.2023 року. 14.03.2023 року судом отримано відповідь на відзив. 01.06.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. Будучи присутнім у судовому засіданні [PERSON] підтримав заявлені ним вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача ДПП НП України в особі УПП у м. Києві Раднін А.А. заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні відсутній, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, письмових пояснень щодо позову або відзиву на адресу суду не направляв.. Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 07.12.2020 року Святошинським районним судом м. Києва винесено постанову про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Київського апеляційного суду від 09.02.2021 року постанову суду першої інстанції скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення за зазначеною статтею. [PERSON] вважає, що працівниками поліції при складанні зазначеного вище протоколу було допущено низку грубих порушень, а саме, застосовано до нього фізичну силу та одягнено кайданки, хоча він опору працівникам поліції не чинив, від проходження огляду на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння не відмовлявся. Тим самим працівниками поліції завдано йому матеріальних збитків та моральної шкоди. Так, до події складання протоколу, яка мала місце 23.09.2020 року він працював на посаді директора (за сумісництвом) ТОВ «Грін Агро Сервіс» з посадовим окладом 10 448, 00 грн. на місяць, кількість штатних одиниць 0, 5, фонд оплати праці 5 224, 00 грн. Наказом від 18.03.2021 року його звільнено з займаної посади, втрачений дохід складає 57 464, 00 грн. Цього ж дня його звільнено з посади директора (за основним місцем роботи) ТОВ «Ренджи Томашпіль» з посадовим окладом 9 135, 00 грн., кількість штатних одиниць 1, фонд оплати праці 9 135, 00 грн., втрачений дохід складає 100 485 грн. Крім того у зв`язку з зазначеними подіями він поніс наступні витрати: канцелярські витрати (друк, ксерокопіювання, придбання паперу) 3 300, 00 грн.; витрати на пальне 7 682, 00 грн.; витрати на медичні препарати 3 850, 00 грн.; поштові витрати 256, 31 грн. Просив суд відшкодувати йому зазначені витрати, як майнову шкоду. Однак, проаналізувавши вимоги позивача в цій частині та докази надані на їх підтвердження, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог про відшкодування майнової шкоди, виходячи з наступного. Так, позивач зазначає, що саме через вилучення посвідчення водія його було звільнено з обох займаних посад. Однак, [PERSON] за обома посадами займав посаду директора, а зазначена посада не передбачає за собою обов`язкового керування транспортним засобом. Функції директора, в загальному, полягають в керівництві тією чи іншою юридичною особою. Витрати на канцелярію у вигляді друку, ксерокопіювання, придбання паперу, пальне, поштові відправлення не є майновою шкодою, а відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вимог про розподіл судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи, [PERSON] не заявляв. Щодо витрат на медичні препарати, зазначені витрати у розмірі 3 850, 00 грн. не підтверджені жодними доказами. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне задовольнити частково такі вимоги, з огляду на наступне. Як видно зі змісту мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду, яка винесена 09.02.2021 року відносно [PERSON] за результатами перегляду постанови Святошинського районного суду м. Києва від 07.12.2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини. Частиною 1 ст. 130 КУпАП, передбачена адміністративна відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] не містять у собі беззаперечних доказів того, що останнього було зупинено під час керування транспортним засобом з дотриманням вимог ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» та що у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України були достатні підстави вважати, що [PERSON] перебуває у стані сп`яніння згідно з ознаками такого сп`яніння, а відтак підлягає огляду на стан сп`яніння відповідно до п. 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водії транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 (надалі - Інструкція від 09.11.2015 року № 1452/735) Зокрема, як встановлено під час апеляційного розгляду протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 413457 від 23.09.2020 року, складений щодо [PERSON] , сам по собі не може бути визнано належним та допустимим доказом його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки цей протокол не в повній мірі відповідає вимогам законодавства та відомчим інструкціям. Відповідно до вимог п.п. 6, 7 розділу І Інструкції від 09.11.2015 року № 1452/735, огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом. У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до ст. 266 КУпАП. Поліцейським, який склав протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] вказаних вимог дотримано не було, оскільки, незважаючи на приписи ст. 251 КУпАП про те, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ці обставини, як і законні підстави для затримання [PERSON] та доставки його разом із свідками [PERSON] та [PERSON] до відділення поліції, про що останні повідомили у своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції. До того ж, до матеріалів справи про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] не було долучено протокол про його адміністративне затримання, хоча на відеозаписі, який було переглянуто під час апеляційного розгляду, ці обставини були зафіксовані, а [PERSON] повідомлено про те, що його було затримано з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Окрім цього, як прямо передбачено п. 6 Розділу ІХ. Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395, лише у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду. Між тим, незважаючи на вказані вимоги нормативно-правових актів, якими повинен був керуватися поліцейський при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, матеріали справи щодо [PERSON] не містять беззаперечних даних про те, що ці вимоги були дотримані, оскільки ні в протоколі про адміністративне правопорушення, ні в письмових поясненнях свідків [PERSON] та [PERSON] , прізвища яких зазначені в згаданому протоколі, не відображені дії водія щодо ухилення від огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я. До цього слід також додати і той факт, що присутність вказаних вище свідків під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] викликає сумніви, оскільки протокол було складено о 20 год. 00 хв. 23 вересня 2020 року, а згідно письмових пояснень, які були додані до протоколу, вони були надані свідками о 18 год. 00 хв. 23 вересня 2020 року, тобто за дві години до підписання протоколу. І це при тому, що о 18 год. 00 хв. 23 вересня 2020 року [PERSON] не міг знаходитися за адресою: м. Київ, вул. П. Запорожця, 20, де було складено протокол про адміністративне правопорушення, оскільки в цей він був біля парку «Совки» на перехресті вулиць Перемоги та Бетховена, де його було затримано працівниками поліції та доставлено до відділу поліції Святошинського РУ м. Києва. Що ж стосується відеозапису з бодікамери поліцейського АА 00577, який додано до протоколу про адміністративне правопорушення, то він також не може служити доказом вини [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки на ньому не зафіксовано, а ні обставин, які б підтверджували факт керування [PERSON] належним йому транспортним засобом, а ні законності його зупинки, а ні відмови останнього від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, як це передбачено п. 6 розділу І Інструкції від 09.11.2015 року № 1452/735. Не підтверджує цей відеозапис і факту відмови [PERSON] від проходження огляду на стан сп`яніння в найближчому закладі охорони здоров`я, оскільки, всупереч вимогам п. 9 розділу ІІ Інструкції від 09.11.2015 року № 1452/735, поліцейський не забезпечив доставку водія до найближчого закладу охорони здоров`я, а саме до КМНКЛ «Соціотерапія» не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення, з урахуванням того, що за матеріалами справи [PERSON] було зупинено з ознаками алкогольного сп`яніння приблизно о 17 год. 30 год. 23 вересня 2020 року, а до лікаря нарколога вказаної вище клініки було доставлено не раніше 20 год. 17 хв. цього ж дня, як це зафіксовано на відеозапису. Більш того, як зафіксовано на відеозапису, знаходячись в кабінеті лікаря нарколога [PERSON] фактично не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, в тому числі, шляхом дослідження його біологічного середовища, зокрема сечі, однак лікар нарколог, не посилаючись на будь-яку норму права, висунув умову для початку проведення такого огляду, підписання [PERSON] добровільної згоди, що прямо не передбачено розділом ІІІ Інструкції від 09.11.2015 року № 1452/735, яким регламентовано проведення огляду на стан сп`яніння в закладах охорони здоров`я і оформлення його результатів, а тому відмова [PERSON] підписувати таку згоду не може розцінюватися, як його відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та служити законною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Наведені обставини дозволяють зробити висновок про те, що матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] не містять у собі належних та допустимих доказів, які б, поза розумним сумнівом, підтверджували вину останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. З огляду на викладене вище Київським апеляційним судом 09.02.2021 року винесено постанову, якою задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 07.12.2020 року, відповідно до якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП скасовано, а провадження у справі щодо [PERSON] закрито на підставі п. 1 КУпАП, у зв`язку з відсутністю його в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до статей 2, 4 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.06.2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)». Також слід зазначити, що станом на теперішній час триває досудове розслідування в межах КП № 62020100000002140 від 20.10.2020 року, яке здійснюється ТУ ДБР в м. Києві на підставі звернення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо перевищення службових повноважень під час їх затримання 23.09.2020 року службовими особами ГУ НП у м. Києві. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Аналогічна позиція викладені у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 953/6561/20. Отже, у справі, що розглядається, суд приходить до висновку, що дії працівника патрульної поліції щодо складання відносно [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Щодо розміру моральної шкоди, розмір компенсації моральної шкоди висвітлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. …Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відтак, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь [PERSON] 134 200, 00 грн. Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Позивач також просив суд зобов`язати Національну поліцію принести вибачення у письмовій формі за незаконні дії працівників поліції [PERSON] та [PERSON] Верховний Суд у своїх постановах від 10.10.2018 у справі № 757/8834/16, від 20.02.2018 року у справі № 401/573/17 дійшов висновку про те, що вибачення - не спосіб судового захисту. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту не передбачено у ст. 16 ЦК України. Також слід зазначити, що проаналізувавши судову практику щодо вибачення, суд дійшов висновку, що така вимога пред`являлася у позовах, де предметом є захист честі, гідності та ділової репутації, однак справа, що розглядається має предмет про відшкодування майнової та моральної шкоди. Відтак, вимога про принесення вибачення у письмовій формі Національною поліцією за незаконні дії працівників поліції [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню судом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до Державної казначейської служби України, ДПП НП України в особі УПП у м. Києві, третя особа [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач не заявив вимогу про їх стягнення на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial