Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 23 грудня 2021 року, він працював в Київському науково-методичному центрі по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій (надалі - КНМЦ) на посаді - завідувач сектору правового забезпечення. 13.07.2022 за його заявою, йому було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 14 липня по 27 липня 2022 року, з подальшим звільненням за угодою сторін з останнього дня відпустки, а саме з 27.07.2022. 14.07.2022 в.о. генерального директора Віхарєвим М.В. було видано Наказ № 53- к про звільнення [PERSON] з посади завідувача сектору правового забезпечення з 27.07.2022 за угодою сторін. Перебуваючи у відпустці позивачу стало відомо про те, що з 18.07.2022 в.о. генерального директора Віхарєва М.В. було усунуто від виконання службових обов`язків, та з того ж дня в.о. генерального директора було призначено Тимченко О.В. 14.07.2022 перед відпусткою позивача за його заявою, йому на руки було видано трудову книжку, оскільки останній день відпустки був днем його звільнення, то 27.07.2022 він звернувся до відповідача з проханням внести запис про його звільнення в його трудову книжку. Однак в.о. генерального директора Тимченко О.В., в усному порядку відмовила позивачу, вказавши, що: «Оскільки він отримав трудову книжку 14.07.2022, тобто в період керування в.о. генерального директора Віхарєва М.В., то й даний запис повинен був ставити він». Починаючи з 27.07.2022 згідно цифрового додатку «Дія», позивач перебуває на обліку та рахуюся працівником Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій, хоча звільнений згідно Наказу № 53-к з 27.07.2022. Крім того, в Пенсійному фонді України позивач також перебуває на обліку, як працевлаштований, оскільки відповідач не подавав звітність про його звільнення. 16.08.2022 на зарплатну картку позивача в AT «Ощадбанк» від КНМЦ надійшла частина заробітної плати в розмірі 3 932,31 грн. за другу половину серпня 2022 року, хоча він був звільнений з займаної посади 27.07.2022 (копія скріншоту з картки додається). На думку позивача, починаючи з 27.07.2022, щодо позивача не було подано відомостей про його звільнення, а тому відповідач повинен виплатити компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку та за час невнесення запису про звільнення в трудову книжку, оскільки станом на сьогоднішній день, він не має можливості стати на облік в органах соціального страхування, його не можуть влаштувати на іншу роботу. Отже у роботодавця утворилась заборгованість у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку з вересня 2022 року по березень 2023 року, середньомісячна заробітна плата 16 597,16 грн.*6 місяців = 99 582,96 грн. 07.12.2022 року позивач звернувся до відповідача, з проханням провести з ним повний розрахунок по заробітній платі, звільнити його з займаної посади в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП, внести запис в трудову книжку та надати можливість розписалися в журналі руху трудових книжок. Станом на сьогоднішній день, відповіді позивач так і не отримав. Позивач вважає, що не надання відповіді на лист підтверджує ігнорування, нехтування та порушення його прав з боку роботодавця. Просив суд: 1. Зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення (що має співпадати з днем винесення рішення судом) і внести відповідний запис в трудову книжку без зміни формулювання причини звільнення, а саме: «Звільнити з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін». 3. Витребувати у відповідача подану звітність про звільнення [PERSON] до відповідних органів та належним чином завірену відомість по заробітній платі [PERSON] починаючи з 23.12.2021 до останнього розрахунку. 4. Стягнути з Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій заборгованість у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку з вересня 2022 року по березень 2023 року в розмірі 99 582,96 грн. 5. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 20.03.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі з призначенням судового засідання у порядку спрощеного позовного провадження. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що відповідач не визнає позовні вимоги, просить позов [PERSON] залишити без задоволення. Позивачем надано відповідь на відзив. Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, доводи викладені у відзиві на позов та у відповіді на відповідь на відзив підтримала. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Київським науково-методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій. Згідно копії наказу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій № 53-к від 14.07.2022 «Про звільнення [PERSON] » звільнено [PERSON] з посади завідувача сектору правого забезпечення 27 липня 2022 року за угодою сторін. Наказ підписаний в.о. генерального директора Миколою Віхарєвим. Згідно з копії заяви [PERSON] від 13.07.2022, він просить надати йому частину щорічної основної відпустки за період роботи з 23.12.2021 по 27.07.2022 тривалістю 14 календарних днів з 14.07.2022, з подальшим звільненням за угодою сторін та вважати останнім робочим днем останній день відпустки. З копії скріншоту з цифрового додатку «Дія» наданого позивачем [PERSON] вбачається, що за даними реєстрів Державної податкової служби та Пенсійного фонду України, станом на 07 березня 2023 [PERSON] працює в Київському науково-методичному центрі по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій. Отже, з наведеного вище судом достовірно встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем своїх трудових прав, який вважає, що його було звільнено роботодавцем з порушенням норм діючого законодавства. Вказані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені ст. 43-46 Конституції України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна -встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами 14.07.2022 Наказом № 53-К [PERSON] було звільнено за угодою сторін, згідно його заяви від 13.06.2022, про що був зроблений запис в трудову книжку. 14.07.2022 позивач отримав наказ про звільнення, розрахунок та трудову книжку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно з відомістю, яка надана суду, розрахунок з позивачем відбувся вчасно, повністю та відповідно до норм чинного законодавства в Україні. Отже, свої обов`язки згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, а саме: роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника відповідач виконав повністю. Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. Оскільки в судовому засіданні не встановлено бездіяльності відповідача та будь-яких порушень при звільненні позивача та розрахунку з ним, то і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідною від вимоги про визнання бездіяльності неправомірною і зобов`язання вчинити певні дії, а тому підстав для стягнення коштів з відповідача немає. Щодо позовної вимоги позивача про внесення відповідного запису у трудову книжку. Позивач у поданій позовній заяві зазначає, що 27.07.2022 (в день звільнення) він звернувся до відповідача з проханням внести запис про його звільнення в трудову книжку. Разом з тим, представник відповідача зазначає у відзиві на позов, що позивач ні 27.07.2022, ані в подальшому не звертався до відповідача, не надавав трудову книжку з метою внесення відповідного запису до трудової книжки. Тобто, вчинити будь-які дії по внесенню відомостей до трудової книжки позивача відповідач не міг, в зв`язку з відсутністю у нього трудової книжки. Доказів того, що 19.09.2022 позивач передав відповідачу трудову книжку, а потім чекав два місяці до чергового звернення до відповідача, позивачем суду не надано. Отже, підлягає застосуванню припис розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ, згідно з яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику у день звільнення. Аналогічну норму містить і п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці України, Мінюсту України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58), згідно з якою власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Одночасно згідно з пунктом 4.2 Інструкції № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. З огляду на зазначене, права позивача через невидачу у день звільнення трудової книжки, порушені не були. Також позивач посилається в обґрунтування позову на п. 4.1 Інструкції № 58, яким передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до статті 235 КЗпП України, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не місить підстав виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Отже, такий вид відповідальності власника або уповноваженого ним органу виключений законодавцем з норм КЗпП України. Враховуючи зазначене, наявність в п. 4.1 Інструкції № 58 припису про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу не доводить підстав для такої виплати, а лише свідчить про неприведення норм Інструкції № 58 у відповідність з приписами КЗпП України. Тобто, якщо раніше стаття 47 КЗпП України передбачала обов`язок роботодавця видати у день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку, а порушення такого обов`язку мало суттєві матеріальні наслідки для роботодавця, але починаючи з 10 червня 2021 року, у роботодавця зникає обов`язок видавати працівнику трудову книжку, тому, невнесення будь-яких відомостей про звільнення працівника у паперову трудову книжку та її невидача, не нестиме будь-яких наслідків для роботодавця. Разом з цим, оскільки з 10 червня 2021 року почав діяти Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217- IX, який передбачає впровадження обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та який скасовує матеріальну відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки, але відповідні зміни до Інструкції внесені не були, тобто існує колізія чи конфлікт між нормами КЗпП України та Інструкцією, і пріоритет в застосуванні мають саме норми Кодексу України (в даному випадку КЗпП), як основного акту трудового законодавства, з огляду на правову позицію, викладену у Рішенні Конституційного Суду України, згідно якої конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп). Враховуючи те, що відповідачем підтверджено здійснення з позивачем розрахунку при звільненні в розмірі всіх нарахованих сум, об`єктивність та законність невнесення відповідних відомостей до трудової книжки, а також відсутність жодних перешкод для працевлаштування за відсутності підпису та печатки відповідача в трудовій книжці у зв`язку зі змінами до КЗпП України, суд прийшов до висновку, що порушень трудових прав позивача не встановлено, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що за наведених обставин, позивачем не доведена обґрунтованість її заявлених позовних вимог, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed