Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВОБУДОВА» (далі по тексту - позивач, ТОВ «НОВОБУДОВА») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 20 199,39 грн., яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 17 295,90 грн., 3% річних у розмірі 768,82 грн. та 2 134,67 грн. - інфляційної складової боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , який споживає надані позивачем житлово-комунальні послуги, при цьому, не повноцінно виконує зобов`язання по їх оплаті, у зв`язку із чим за ним утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідача з урахуванням нарахованих штрафних санкцій. 28 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 29 вересня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, а саме за адресою: [ADDRESS] , направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України). За п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд даної справи. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від позивача також не надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням правління АТ ХК «Київміськбуд» №120/0/5-06 від 05.06.2006 та Авізо №326 від 24.04.2007 житловий багатоквартирний будинок, який розташований у [ADDRESS] був переданий на баланс, обслуговування і експлуатацію ТОВ «НОВОБУДОВА». Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29.05.2014, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії яких наявні в матеріалах справи. 15.11.2011 між ТОВ «НОВОБУДОВА» та [PERSON] було укладено договір №8 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS] , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені договором. Вказаний договір є дійсним, ніким не оспорювався, на час його укладання у споживача, а саме у [PERSON] , будь-яких заперечень стосовно викладених у договорі пунктів не було, що підтверджується його власноручним підписом в графі «споживач». Окрім того, на адресу позивача будь-яких заяв чи звернень стосовно неналежного надання житлово-комунальних послуг від відповідача [PERSON] , як споживача таких послуг, не надходило. Статтею 322 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 151 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів. Постановою КМУ від 01.06.2011 за №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово - комунальні послуги», затверджено Порядок формування тарифів на житлово - комунальні послуги. Згідно ч. 3 п. 2 Порядку, тариф на послуги розраховуються окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг. Зі змісту позовної заяви, а також з прохальної її частини вбачається, що позивач прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2019 по 01.08.2023 у розмірі 17 295,90 грн., з посиланням у якості доказу наявної заборгованості на долучений до позовнох заяви розрахунок заборгованості. При цьому, що відповідно до доданого позивачем розрахунку заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2019 по 01.08.2023, адреса: [ADDRESS] , власник квартири: [PERSON] , в графі «заборгованість всього» зазначена сума 22 695,54 грн. (а.с. 25), що не відповідає заявленій до стягнення у позовній заяві сумі. Іншими доказами заявлена до стягнення сума у розмірі 17 295,90 грн. не підтверджена як по періодам нарахування, так і у цілому як заборгованість за заявлений період. Окрім того заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції у вигляді 3% річних та інфляційних втрат також розраховані не з заявленої до стягнення заборгованої відповідачем суми, а з іншої суми, що також не може свідчити про доведеність позовних вимог. Отже, враховуючи те, що заявлена позивачем сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 17 295,90 грн. не співпадає з вказаною сумою боргу, яка відображена у розрахунку заборгованості та яка складає 22 695,54 грн., жодним іншим доказом не підтверджена, в тому числі по періодам нарахованих сум до сплати, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із тим, що позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а також не надано належних та допустимих доказів обгрунтованої суми боргу. Також суд роз`яснює, що розгляд даної справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матерілами. При цьому, від позивача будь-яких процесуальних документів, зокрема, таких як уточнена позовна заява на адресу суду не надходило, що в свою чергу свідчить про те, що позивач позовні вимоги, викладені у позовній заяві, підтримав в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За приписом ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). За нормою ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу за житлово-комунальні послуги відмовлено, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційної складової боргу і 3% річних, які є похідними та розраховувалися позивачем від основної суми боргу. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed