Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить суд: 1) позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частин від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку дитини щомісячно, починаючи з моменту ухвалення рішення і до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовано тим, що 30.05.2015 Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 222 був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачкою. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , про що 28.10.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 1586. 03.01.2019 шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2018 (справа № 334/3817/18, провадження № 2/337/1699/2018). Відповідачка у період 2018-2022 ніяк не проявляла турботу до малолітньої дитини, не приймала участі у спілкуванні з сином та не брала ніякої участі у вихованні дитини. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2019 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (справа № 336/8156/18, провадження № 2/336/1311/2019), згідно якого відповідачку було знято з реєстрації місця проживання. На підставі наведеного, виходячи з інтересів дитини, оскільки відповідачка свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків з виховання, розвитку, навчання, лікування та матеріального забезпечення дитини, не виходить на зв`язок, з підстав, передбачених ст.19, 150, 155, 164-166 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», позивач просить задовольнити вище вказаний позов. Ухвалою суду від 28.04.2023 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. 08.06.2023 до суду надійшов висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №21.01/03-23/426 від 02.06.2023 щодо розв`язання справи. 03.07.2023 позивачем через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» подано клопотання про витребування доказів. 07.07.2023 до суду надійшов висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району №22.03/01-34/591 від 06.07.2023 щодо розв`язання справи. Ухвалою суду від 13.07.2023 клопотання позивача задоволено та витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд.26) необхідну інформацію. Відповідачка відзив на позов не подала. Ухвалою суду від 23.08.2023 закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі на підставі наявних доказів, просив задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] , згідно ст.128 ЦПК України, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Причини неявки суду не повідомила. Заяви про розгляд справи без її участі та заперечення не надала. Крім того, судом розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно з ч.10 ст.187 ЦПК України про виклик відповідачки до суду, що підтверджено матеріалами справи. Представник третьої особи - органу опіки та піклування [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, органом опіки та піклування надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачку, який долучений до матеріалів справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою позивача [PERSON] з 2016 року, коли він переїхав зі своєю сім`єю. Приблизно з 2017 року вона жодного разу не бачила дружину позивача та мати дитини [PERSON] . Вона неодноразово бачила, як позивач гуляє зі своїм сином у дворі. Останній раз відповідачку бачила приблизно у 2017 році. Додала, що позивач самостійно виховує сина, інколи до них у гості приїздять батьки позивача. Свідок [PERSON] , який є сусідом позивача, дав аналогічні пояснення. Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення учасників справи, здійснивши допит свідків, з`ясувавши правовідносини між сторонами та перевіривши їх наявними доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких встановлених судом фактичних обставинах справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що 30.05.2015 Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 222 був зареєстрований шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.1, а.с.29). [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , про що 28.10.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 1586 (т.1, а.с. 30). 03.01.2019 шлюб між сторонами було розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2018 (справа № 334/3817/18, провадження № 2/337/1699/2018) (т.1, а.с. 36-37). Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2019 (справа № 336/8156/18, провадження № 2/336/1311/2019), відповідачку було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с. 46-48). Згідно довідки від 22.05.2018 № 687, у період з 14.05.2016 по 21.05.2016 в КЗОЗ «Обласна дитяча інфекційна клінічна лікарня» по догляду за дитиною [PERSON] в лікарні перебував батько [PERSON] (т.1, а.с. 31). Згідно довідки від 08.05.2018 № 02-14/395, у період з 05.09.2016 по 08.09.2016 в КУ «ЗМБДЛ № 5» по догляду за дитиною [PERSON] в лікарні перебував батько [PERSON] (т.1, а.с. 32). Відповідно до Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладеного 26.11.2018 між позивачем та відповідачкою, місце проживання дитини визначено за місцем реєстрації позивача та проживання - [ADDRESS] (т.1, а.с. 33-35). Згідно Інформації від 26.01.2023 №13-10/08, виданої директором ЗДО №282 «Олеся» [PERSON] , дитина [PERSON] , [INFO] , відвідував заклад дошкільної освіти з 28.08.2018 по 31.08.2022. За період відвідування вказаного закладу, дитину приводи в та забирав батько [PERSON] , відвідував збори та свята. Мати [PERSON] жодного разу не приходила до закладу дошкільної освіти (т.1, а.с. 45). Відповідно до характеристики від 27.10.2018, наданої ФОП [PERSON] на дитину [PERSON] , останній відвідував центр розвитку дитини « Мішкіна школа » з метою підготовки до відвідування дитячого садку та з метою соціалізації; всі питання, які пов`язані з відвідуванням центру, вирішував батько, мати жодного разу не з`являлася (т.1, а.с.40). Відповідно до Інформації за вих. № 01/06-04/22 від 06.04.2022, наданої Центром розвитку дитини «Мішкіна школа» (фізична особа - підприємець [PERSON] ), зазначено, що за період відвідування 2018-2022 [PERSON] . Центру розвитку дитини «Мішкіна школа», мати участі у розвитку та вихованні дитини не брала - жодного разу не з`являлася. Про матір дитина не згадувала (т.1, а.с.42). Згідно Листа начальника [INFO] підполковника [PERSON] за №276 від 15.02.2023, військовозобов`язаний [PERSON] має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період строком до закінчення воєнного стану, як такий який самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.170). Згідно висновку Запорізької міської ради по Хортицькому району від 02.06.2023 №21.01/03-23/426, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1996 року народження, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с. 214-215). Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї від 23.05.2023, встановлено, що для дитини [PERSON] створені належні умови для проживання та розвитку (т.1. а.с. 217). Згідно акту обстеження умов проживання від 23.05.2023, встановлено, що за адресою [ADDRESS] , проживають: позивач [PERSON] та син [PERSON] . Дитина [PERSON] своєю родиною вважає батька [PERSON] (т.1, а.с. 218). Згідно висновку Запорізької міської ради по Шевченківському району від 06.07.2023 №22.03/01-34-591, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1996 року народження, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с. 229-230). Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (HUNT v. UKRAINE, Заява N31111/04) Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (Заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за ст.8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (п. 100, Справа "Мамчур проти України" від 16.07.2015, №10383/09). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. При цьому, згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ч.8-9 ст.7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За нормами ч.1-5 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.1,2,4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як передбачено ч.2,3 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених п.2, 4 і 5 ч.1 цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Ст.165 СК України врегульовано, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Крім того, згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Як передбачено ч.1 ст.12 вказаного закону, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суд враховує й роз`яснення, наведені у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків у цій справі знайшло своє підтвердження, адже відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає [PERSON] доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяю засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Таким чином, матеріали справи містять достатню сукупність доказів, які підтверджують доводи позивача про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина [PERSON] . За таких обставин, враховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON] беручи до уваги всі належні, допустимі та достатні докази, у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, висновки органів опіки та піклування, показання свідків та інші докази, суд вважає за доцільне задовольнити позов у повному обсязі, позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] . На переконання суду це рішення в повній мірі відповідає інтересам дитини, враховуючи тривале невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку, навчанню, забезпеченню сина. Відповідно до положень ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до положень ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідні роз`яснення надані в абз. 7 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Статтею 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Крім того, в ст. 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XII), дитина враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідачка [PERSON] є особою працездатного віку, а тому, суд вважає за необхідне і доцільне, з урахуванням принципу розумності та справедливості, стягнути з останньої на користь позивача, аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) матері, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня ухвалення рішення, як про це просить позивач, до досягнення [PERSON] повноліття. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає її законним інтересам. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у розмірі 2 147,20 грн. Доказів понесення інших судових витрат, в матеріалах справи відсутні.

Outcome: approved