Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

20.06.2023\~року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 07.08.1993 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у виконавчому комітеті Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 5. Від шлюбу у сторін по справі народилося семеро дітей, двоє з яких, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на даний час є неповнолітніми і проживають разом з позивачем. Зазначає, що спочатку їхнє сімейне життя складалося добре, проте через деякий час стосунки у подружжі розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Також, позивач вказує, що відносно неї відбувалося домашнє насилля, у всіх його проявах. Крім того, звертає увагу, що вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, а тому сім`я фактично припинила своє існування. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає і не має жодної потреби. Позивач стверджує, що на даний час сторони сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків, не підтримують. Шлюб між нею та відповідачем носить формальний характер, в зв`язку з чим його збереження буде суперечити її інтересам. Вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їхніх шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних позитивних результатів. Тому, як зазначає позивач, це лише погіршить стан її відносин з відповідачем та продовжить їх перебіг у часі. Просить шлюб між нею і відповідачем розірвати та стягнути з останнього в її користь понесені нею судові витрати, пов`язані із оплатою судового збору. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, натомість подала до суду заяву, в якій свої вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві та просила їх задоволити в повному обсязі. Справу просить розглянути у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився. З даного приводу суд зазначає наступне: Після надходження позовної заяви [PERSON] до суду, згідно ухвали судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.06.2023 року було постановлено прийняти її до розгляду, відкрити провадження у даній цивільній справі та розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження, призначивши розгляд справи по суті на 20.07.2023 року. Про вказану дату було повідомлено сторін по справі, зокрема і відповідача - рекомендованою кореспонденцією. В дане засідання відповідач не прибув, а тому судом було відкладено розгляд справи, визначивши дату і час наступного судового засідання, а саме на 13 год. 00 хв. - 21.09.2023 року, про що також рекомендованою кореспонденцією повідомлено відповідача [PERSON] . В зазначене засідання останній аналогічно не прибув, проте надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив відкласти розгляд даної цивільної справи і надати йому можливість скористатись правничою допомогою, оскільки він на розірвання шлюбу не згідний. Враховуючи наведене, судом в черговий раз було відкладено розгляд даної справи по суті та призначено судове засідання на 14 год. 30 хв. - 23.10.2023 року, про що також рекомендованою кореспонденцією повідомлено відповідача. Однак [PERSON] в судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини своєї неявки. Суд констатує, що згідно ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.44\~ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд прийняв заходи для повідомлення особи про час та місце розгляду справи, забезпечивши відповідачу можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі, тому визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Частиною 1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктами 1 ч.3 ст.223 ЦПК України, визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таке положення пов`язане з дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами та із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 121 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в\~статті 43 ЦПК України. Цивільний процесуальний кодекс України\~не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов`язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п.4 ч.3\~ст.129 Конституції України). Крім цього, у відповідності до\~ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Також, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Європейський суд з прав людини, констатує, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника (рішення у справі «Писатюк проти України»). Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності відповідача [PERSON] , оскільки останній будучи належним чином повідомленим про судове засідання до суду повторно не прибув та не повідомив про причини своєї неявки. Разом з тим, у заяві від 21.09.2023 року відповідач зазначив свою позицію відносно позову [PERSON] до ньогопро розірвання шлюбу. Крім того суд звертає увагу, що впродовж часу від судового засідання 21.09.2023 року до моменту розгляду справи - 23.10.2023 року, тобто більше місяця, який на переконання суду є тривалим, від сторони відповідача до суду не надходило жодних нових доказів чи письмових пояснень, а також відсутні відомості щодо укладення [PERSON] із адвокатом договору про надання йому професійної правничої допомоги. Отже, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про шлюб, що долучене до матеріалів справи, згідно якого вказаний шлюб зареєстровано 07.08.1993 року у виконавчому комітеті Куцівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 5 (а.с.10). Від шлюбу у сторін по справі народилося семеро дітей, двоє з яких, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на даний час є неповнолітніми і проживають разом з позивачем (а.с.7, 8, 9). Судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини протягом часу, який оцінюється як тривалий, не ведуть спільне господарство, не підтримують подружніх відносин, а тому їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до змісту п.10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Однак, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що сторони протягом тривалого часу не підтримують сімейних відносин, позивач зокрема не має наміру підтримувати їх в подальшому, і наміру зберегти сім`ю у неї немає. За таких обставин суд вважає, що позов підставний, так як в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи, які викладені в позовній заяві і які не спростовано відповідачем та встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони не вживають заходів для примирення, тривалий час не підтримують жодних стосунків як подружня пара, а за таких обставин цей шлюб існує формально. Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Що стосується розподілу судових витрат між сторонами по даній справі, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] , із відповідача в користь позивача слід стягнути 1073 грн. 60 коп. сплаченого судового збору, згідно квитанції №50 від 20.06.2023 року (а.с.3). На підставі ст.ст.24, 105, 110, 112, 160 СК України,

Outcome: approved