Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

18.07.2023 року позивач [PERSON] , звернулася до Фастівського міськрайонного суду з позовом до відповідача [PERSON] , про стягнення додаткових витрат на дитину з інвалідністю посилаючись на те, що 22.07.2005 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . В подальшому за рішенням суду від 09.08.2011 року шлюб було розірвано. Син залишився проживати з позивачкою. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 26.06.2017 року стягнуто аліменти з відповідача на користь позивача у розмірі 1500,00 грн щомісячно. Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду від 28.02.2023 року змінено розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання сина в розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Син [PERSON] є інвалідом по зору, а тому постійно перебуває під наглядом лікаря офтальмолога і зобов`язаний щорічно проходити лікування в медичних закладах. В липні цього року син повторно змушений був пройти лікування в денному стаціонарі очного відділення Київської обласної лікарні №1. За рекомендацією лікарів для поліпшення гостроти зору дитині призначено постійне користування окулярами або контактними лінзами з діоптріями. На протязі останніх трьох років позивачем були понесені певні матеріальні витрати пов`язані з лікуванням дитини. Таким чином, позивачем, як одним з батьків сина [PERSON] , були понесені додаткові витрати, що пов`язанні з лікуванням та вихованням дитини на загальну суму 32072,50 грн. відповідач додаткових витрат на лікування сина не надавав, на письмові звернення позивача не реагував, а тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання. 25.09.2023 року від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву про стягнення додаткових витрат на дитину з інвалідністю в яких [PERSON] зазначає, що не погоджується з позовними вимогами [PERSON] та просить в їх задоволенні відмовити. Позивач уже зверталася до суду з даним позовом і їй було відмовлено. Однак [PERSON] , знову звернулася з аналогічним позовом. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, з мотивів викладених у позовній заяві. Просила позов задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився про час слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, однак крім заперечень щодо позову, ніяких клопотань щодо розгляду справи надано не було. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши надані докази, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 22 липня 2005 року перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням Фастівського міськрайонного суду від 17 травня 2012 року. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 17.05.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] , було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі 550,00 грн щомісячно починаючи з 05.04.2012 року. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 26.06.2017 року збільшено розмір аліментів, визначений вищевказаним рішенням суду та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі 1500,00 грн щомісячно. Позивач 05.03.2020 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 05.03.2020 . Рішенням (заочним) Фастівського міськрайонного суду від 28.02.2023 року змінено розмір аліментів, що стягується на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше 10-ти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Частиною 2 статті 51 Конституції України та статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII(дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. Відповідно до вимог ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також з той батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду,з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Предметом доказування в справах даної категорії є наявність особливих обставин для понесення додаткових витрат, інших істотних обставин. Спір між батьками щодо розміру додаткових витрат може бути вирішено судом. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами. Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 13.09.2017 по справі № 6-1489цс17 та від 08 травня 2018 року у справі № 272/118/17. Як зазначалось вище, як на одну з підстав своїх позовних вимог щодо понесення додаткових витрат на утримання їхнього неповнолітнього сина, позивач покликається на те, що [PERSON] потребує лікування вродженої аномалії зорового аналізатора, міопія високого ступеню с астигматизмом на обох очах та передбачає постійного лікування у офтальмологів (а.с.7-24). За рекомендацією лікарів для поліпшення гостроти зору дитині було призначено постійне користування окулярами або контактними лінзами. На підтвердження фактів придбання окулярів та контактних лінз позивачем були надані товарні чеки на загальну суму 25480,5 грн (а.с.25-30). Як вбачається з копії медичної карти [PERSON] , останній є інвалідом з дитинства (вроджена вада зору) та потребує постійного корегування зору за допомогою окулярів. Відтак, суд вважає доведеними витрати на лікування зору, що було викликано особливими обставинами. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем належними, допустимими та достатніми доказами доведено понесення нею додаткових витрат на дитину, які викликані особливими обставинами на загальну суму 25480,5 грн. Одночасно щодо решти позовних вимог, то суд приходить до переконання, що такі не доведені належними, достатніми та достовірними доказами з огляду на наступне. Позивач покликається на те, що нею були понесені додаткові витрати на придбання канцтоварів (зошити, ручки, маркери, олівці і т.д.) які необхідні для навчання сина у школі. На підтвердження вказаних витрат позивачем надано товарні чеки про купівлю зазначених канцелярських приладів на загальну суму 6592,00 грн. Однак, суд відхиляє доводи позивача про стягнення з відповідача додаткових витрати на утримання сина, які пов`язані із купівлею сину шкільного приладдя (канцтоварів), оскільки такі витрати не є додатковими, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31.01.2020 по справі № 484/2230/17). Протилежного позивачем не доведено. Також, суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо наявності рішення про відмову позивачу у задоволені позову про стягнення з відповідача додаткових витрат від 28 лютого 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на лікування дитини. Як зазначено в даному рішенні судом зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні врахувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. При зверненні до суду з вказаним позовом [PERSON] до позову не були додані до матеріалів справи медичні документи, які підтвердили факт призначення відповідних ліків, для лікування сина. В зв`язку з чим, суд був позбавлений можливості встановити факт потреби дитини у вказаних у чеках препаратах. Разом з тим, при подачі даного позову позивачем були надані медичні документи, які підтверджують призначення лікарем носіння окулярів для корекції зору (а.с.17,18,20). Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Суд звертає увагу, що відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Суд виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків, суд відносить частину витрат на іншого. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, та виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, закріпленому в ст. 141 СК України, суд приходить до переконання, що половина підтверджених понесених позивачем додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина у сумі 12740,25 грн підлягає стягненню з відповідача, а відтак позовні вимоги слід задоволити частково. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Outcome: partial