Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визначити йому додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно з яким належну їй квартиру [ADDRESS] , заповіла позивачу [PERSON] . На момент відкриття спадщини [PERSON] володіла, була зареєстрована та фактично проживала у зазначеній вище квартирі. 10 березня 2021 року позивач звернувся до Десятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки на день відкриття спадщини він не був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою та подав заяву про прийняття спадщини з пропуском шестимісячного строку, а отже вважається таким, що спадщину не прийняв. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року клопотання представника позивача адвоката Чевгуза М.В. про витребування додаткових доказів задоволено. Витребувано із Десятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . 07 серпня 2023 року від Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву з підтвердженням направлення його копії позивачу. Відповідно до відзиву, відповідач, з посиланням на докази в матеріалах справи та норми матеріального права, просить ухвалити рішення, згідно норм чинного законодавства та розглядати справу у відсутність представника відповідача. 22 серпня 2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від 02 серпня 2023 року, від Десятої київської державної нотаріальної контори надійшла належним чином завірена копія матеріалів спадкової справи №193/2021, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив його задовольнити. Представник позивача - адвокат Чевгуз М.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, пояснив, що [PERSON] вважає себе таким, що прийняв спадщину, оскільки на момент її відкриття проживав разом зі спадкодавицею в її квартирі та здійснював за нею догляд. [PERSON] не знав про те, що він пропустив строк для прийняття спадщини, оскільки не був юридично обізнаний з цього питання. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання вказаний відповідач повідомлений належним чином. До суду представник відповідача [PERSON] надіслав відзив на позовну заяву, у якому просив ухвалити судове рішення згідно норм чинного законодавства, справу розглядати за відсутності представника. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11 червня 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а. с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно (а. с. 10,11-12,55,56,57). За життя [PERSON] склала заповіт, згідно з яким належну їй квартиру [ADDRESS] вона, заповіла [PERSON] . Цей заповіт посвідчено державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Савченко М.А. 22 червня 2005 року, зареєстровано в реєстрі за №3у-1538, номер у спадковому реєстрі - 36819749 (а. с. 8, 65 на звороті). Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру серії [NUMBER], Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації посвідчено, що квартира [ADDRESS] , складається з 1 кімнати, житловою площею 16,20 кв.м, загальною площею 34,50 кв.м., дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 11 лютого 2000 року №152-С. Квартира зареєстрована в БТІ на праві приватної власності і записана у реєстрову книгу за реєстровим №256/32445 25 квітня 2000 року (а.с.10). Судом досліджено матеріали належним чином завіреної копії спадкової справи №193/2021, заведеної Десятою київською державною нотаріальною конторою після померлої [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що 10 березня 2021 року із заявою про відкриття спадщини звернувся [PERSON] . В заяві останній зазначив, що на момент смерті тітки проживав разом з нею, здійснював за нею догляд та займався її похованням. Вважає себе таким, що прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а тому заяву в шестимісячний строк до нотаріальної контори не подавав. Це також пов`язано і з тим, що восени 2019 року він тривалий час хворів, а з березня 2020 року в країні взагалі було введено карантинні обмеження. Зазначив, що спадщина складається із квартири [ADDRESS] , яку [PERSON] заповіла позивачу згідно заповіту, та восьми грошових вкладів, які знаходяться у філії Дніпровського відділення ощадного банку м. Києва №7989/0410 згідно заповідальних розпоряджень. Більше із заявами про прийняття спадщини чи відмову від неї, із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину ніхто не звертався (а.с. 50,51,55,56,57,60,61). Відповідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 11 березня 2021 року № 63869277, складений [PERSON] заповіт, посвідчений Сьомою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3у-1538, є чинний (а.с. 65 зворот-66). Згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11 березня 2021 року № 63869269, за параметрами запиту [PERSON] , у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с. 66 зворот). Таким чином, будь яких інших спадкоємців [PERSON] , окрім позивача, судом не встановлено. Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні №63490792 від 10 червня 2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , на день смерті [PERSON] була зареєстрована сама (а.с. 69). Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Каштан» №4 від 24 лютого 2021 року [PERSON] , 1935 р.н., дійсно була зареєстрована та проживала в будинку ЖБК «Каштан» [ADDRESS] , власником якої була з 1974 року, до дня смерті [INFO] . В останній період життя догляд за нею здійснював [PERSON] (а.с. 52). 12 червня 2021 року до Десятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява від представника [PERSON] - [PERSON] про видачу свідоцтва ро право на спадщину за заповітом на квартиру після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на ім`я [PERSON] (а.с.68 на звороті). 12 червня 2021 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] з тих підстав, що спадкоємцем пропущено строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та на день смерті спадкодавиці [PERSON] не був зареєстрований з померлою за однією адресою (а.с.73-74). Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми спадкового права Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 2 статті 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач вищезазначених вимог закону не дотримався та після відкриття спадщини не подав своєчасно нотаріусу заяву. Відповідно до ч. 1 статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 та від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. З урахуванням вищенаведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, звертаючись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , позивач [PERSON] , як на поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилався на те, що в останній період життя здійснював догляд за [PERSON] , та заяву в шестимісячний строк до нотаріальної контори не подавав, бо був юридично необізнаним з цього питання. Втім, суд не бере до уваги ці доводи, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин стороною позивача не надано. Крім того, в обґрунтування позову, позивач посилався на те, що постійно проживав разом із [PERSON] в квартирі без реєстрації місця проживання, тому вважав, що спадщину фактично прийняв. Однак, в цій справі позивач не заявляв вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, а факт його постійного проживання разом із спадкодавицею [PERSON] на час відкриття спадщини не стосується предмета доказування у спорі про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. До того ж, суд враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, у якому зазначено, що: "з огляду на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин частину третю статті 1268 ЦК України і безпідставно зазначили як встановлену обставину факт прийняття позивачем спадщини у зв`язку з його постійним проживанням з 2011 року і на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, так як вказана правова норма може бути застосована до правовідносин, пов`язаних з визнанням права власності на спадкове майно спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини (у випадку оспорення такого права іншими особами та відсутності беззаперечних доказів такого проживання для отримання свідоцтва про право на спадщину). Відповідно, під час розгляду справи про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не підлягає встановленню факт постійного проживання позивача із спадкодавцем". Отже, з огляду на предмет і підстави позову, у цій справі не підлягає встановленню факт постійного проживання позивача із спадкодавицею. Водночас, суд зауважує, що у разі встановлення факту постійного проживання із спадкодавицею, позивач не буде позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування. Крім того, як на одну із перешкод своєчасного подання заяви про прийняття спадщини, позивач посилався на встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Втім, суд не бере до уваги цю обставину, оскільки, з огляду на положення пункту 3.5 глави 10 "Видача свідоцтв про право на спадщину" Розділу II "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, позивач не був позбавлений можливості направити заяву про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини. При цьому, обставини, на які посилався [PERSON] як на підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, на переконання суду, не є поважними причинами пропуску вказаного строку, тобто такими, що унеможливили чи в інший спосіб перешкодили йому вчасно реалізувати своє право на подання заяви про прийняття спадщини, а відтак не можуть бути визнаними об`єктивними перешкодами для здійснення такої дії. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, необхідно відмовити. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed