Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

05 червня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 листопада 2022 року і до досягнення сином повноліття. В обґрунтування позову зазначала, що 18 серпня 2017 року вона та [PERSON] уклали шлюб. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя сторін не склалося, фактично шлюбні відносини між ними припинені з листопада 2022 року, на теперішній час вони проживають окремо. Їхній син [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Згоди щодо розміру аліментів, які відповідач як батько має сплачувати на дитину, між сторонами не досягнуто, тому вона змушена була звернутися до суду з цим позовом. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, у якому зазначав, що позов він визнає частково, щодо стягнення з нього аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягненням сином повноліття не заперечує. Проте не згоден із датою початку стягнення аліментів з 01 листопада 2022 року, вказуючи на те, що у період окремого проживання сторін він періодично надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання їхнього сина, за цей час позивач [PERSON] жодного разу не поставила питання щодо надання ним коштів на утримання дитини. Просив стягувати з нього аліменти на сина у вказаному розмірі від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 05 червня 2023 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу у її відсутність та задовольнити позовні вимоги повністю. Представник позивача адвокат Сімутін Р.В. подав до суду відповідь на відзив, у якій вказував, що домовленість щодо надання батьком матеріальної допомоги на утримання сина сторонами обговорювалася ще до розірвання їхнього шлюбу. Відповідач запевнив, що надсилатиме кошти для забезпечення гідного рівня життя їхньої дитини. Проте, не дочекавшись жодних виплат, [PERSON] зателефонувала йому в лютому 2023 року, просячи про матеріалу допомогу для дитини. Після неодноразового нагадування та прохань відповідач з квітня 2023 року надіслав кілька переказів по 2000 грн., яких, на переконання позивача, недостатньо для гідного рівня життя дитини. З огляду на викладене, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 18 серпня 2017 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Між подружжям припинені шлюбні відносини, проживають вони окремо, їхній син проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання дитини батьком, який проживає окремо. Відповідно до ч. ч. 6, 8, 9, 10 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 8 Закону України Про охорону дитинства встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ч. 5 ст. 182 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. У ч. 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Із системного аналізу положень ст. 191 СК України, слід дійти висновку, що підставою для стягнення аліментів за минулий час є домовленість між батьками щодо сплати одним із них, який проживає окремо, аліментів на дитину та їх розміру, ухилення відповідача від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків щодо утримання дитини, при цьому позивач повинен надати суду належні докази того, що він вживав заходів щодо отримання від відповідача аліментів, проте останній ухилявся від їх сплати. Доказів того, що між сторонами як батьками малолітньої дитини досягнуто домовленості щодо сплати відповідачем [PERSON] аліментів на малолітнього сина, їх розміру та з якої дати, позивачем [PERSON] суду не надано. Відповідач [PERSON] позов у частині стягнення з нього на користь позивача аліментів на сина в розмірі частки його заробітку (доходу) від дня пред`явлення позову визнав, щодо стягнення з нього аліментів на дитину з 01 листопада 2022 року заперечував, вказуючи на те, що у період окремого проживання сторін періодично надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання сина, що у відповіді на відзив представник позивача підтвердив. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів того, що сторонами було досягнуто домовленості про сплату відповідачем як батьком, який проживає окремо, аліментів на малолітнього сина та їх розміру, а також того, що позивач вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів на дитину, проте останній ухилявся від їх сплати, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки його заробітку (доходу) ґрунтується на вимогах закону, проте стягненню з відповідача на користь позивача підлягають аліменти на дитину, щомісячно, від дня пред`явлення до суду позову, тобто з 05 червня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, тому позов задоволенню підлягає лише частково. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. Виходячи з наведеного, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial