Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка Ірина Григорівна, в якому просить визнати недійсним договір дарування нежилих приміщень, скасувати державну реєстрацію права власності на нежилі приміщення, проведену на підставі договору дарування, стягнути з [PERSON] понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 21.01.2003 р. [PERSON] придбано у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згодом квартира [ADDRESS] була переобладнана у нежилі приміщення №1 та №7 (групи приміщень №26 (в літері А)) . 18.06.2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування вказаних вище нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою Іриною Григорівною відповідно до якого [PERSON] подарував їх [PERSON] . Позивач вказує, що відповідач обманним шляхом, зловживаючи довірою [PERSON] , змусив його підписати оспорюваний договір дарування, повідомивши, що необхідно у нотаріуса підписати документи для пришвидшення процесу оформлення приміщення після реконструкції, а тому з боку [PERSON] мала місце помилка щодо природи правочину та його дійсних наслідків. [PERSON] є іноземцем (громадянином Австралії) та не розуміє української мови, перекладач був відсутній під час підписання документів у нотаріуса. Фактичної передачі дарунку від [PERSON] до [PERSON] не відбулося, так як позивач проживає в нежилих приміщеннях, які є для нього єдиним житлом, сплачує комунальні послуги за приміщення. Під час оформлення правочину [PERSON] з пояснень [PERSON] вважав, що підписує щось схоже на договір довірчого управління майном чи довіреності з метою поліпшення процесів комунікації з державними і комунальними органами. Тому [PERSON] неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, тобто помилився щодо природи правочину. Позивач проживав та продовжує проживати в Україні на підставі посвідок на тимчасове проживання. Зі змістом договору дарування, складеного українською мовою, яку [PERSON] не знає, не був ознайомлений, перекладача забезпечено не було, нотаріус не пояснила [PERSON] суті правочину. Позивач вказує, що позивач довіряв відповідачу, у них склалися дружні та робочі стосунки, [PERSON] був у [PERSON] правою рукою та помічником. [PERSON] на ім`я [PERSON] видав багато довіреностей, склав заповіти, що підтверджує ступінь довіри позивача до відповідача. Крім того, [PERSON] має ряд захворювань, які на його думку підтверджують неможливість усвідомлювати свої дії під час вчинення оспорюваного правочину. [PERSON] мотивує свої доводи наявністю в нього біполярного афективного депресивного розладу і вважає вказане захворювання хронічним. [PERSON] вказує, що проходив лікування та приймав відповідні медичні препарати у відповідності до рекомендацій лікарів. Позивач вказує, що відповідач скористався поганим станом здоров`я позивача, ввівши останнього в оману щодо дійсних наслідків правочину та його правової природи. Щодо застосування строку позовної давності, то [PERSON] стало відомо про порушення права власності на нежилі приміщення у 2018 р., згодом позивачем було подано позови до суду, які перервали перебіг позовної давності. 03.03.2023 р. до Подільського районного суду м. Києва від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачем позовні вимоги не визнано, з правовою оцінкою обставин, викладених в позовній заяві, [PERSON] не погоджується. В обґрунтування своїх заперечень [PERSON] посилається на те, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] у покупця квартири - [PERSON] перекладача не було. При цьому договір складено українською мовою 21.01.2003 р., що є доказом знання [PERSON] української мови. Вказаний договір купівлі-продажу [PERSON] не оспороював, зміст правочину, викладений на українській мові, йому зрозумілий. Після переобладнання квартири у нежитлове приміщення, 18.06.2012 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування нежитлових приміщень, відповідно до якого [PERSON] прийняв в дар нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №26 в літері А), загальною площею 69,7 кв.м., розташовані в [ADDRESS] . В договорі дарування [PERSON] підтвердив, що ознайомлений з чинним цивільним законодавством, яке регулює укладений правочин (вимоги щодо недійсності правочину), а тому [PERSON] розумів суть договору дарування. Окрім того, в договорі дарування позивач підтвердив, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального, що цей договір складений при ясній пам`яті та повному розумінні [PERSON] його умов та термінології українською мовою, і не є приховуванням іншого правочину між дарувальником та обдаровуваним, відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. Також в договорі дарування вказано, що [PERSON] роз`яснено зміст ст.ст.215-220, 223, 225, 226, 228-231, 233-236 ЦК України (правові наслідки недодержання сторонами при вчинені правочину вимог закону). В поданій нотаріусу заяві позивач повідомив, що нерухоме майно, яке є предметом договору дарування, придбане ним не в шлюбі та не є спільною сумісною власністю. Така заява від 18.06.2012 р. складена на українській мові та підписана [PERSON] без перекладача і посвідчена нотаріусом. Також відповідно до договору дарування [PERSON] підтвердив, що зміст тексту, викладеного українською мовою в договорі дарування розуміє, при цьому позивач поставив підпис та написав своє прізвище українською мовою. Нотаріусом в договорі дарування перевірена дієздатність [PERSON] . У відзиві на позовну заяву відповідач також посилається на лист Подільської районної в місті Києві Державної адміністрації №106-106/ОП/М-25-212 від 28.01.2018 р. про відсутність зареєстрованих в нежитлових приміщеннях фізичних осіб, що спростовує доводи позивача про єдине його житло в Україні - спірні нежитлові приміщення. До відзиву на позовну заяву [PERSON] було додано копії довіреностей, доручень, заповітів, які складені українською мовою, засвідчені різними нотаріусами, підписані [PERSON] без перекладача до вчинення спірного правочину. Таким чином, на думку [PERSON] , зазначені документи є доказами знання [PERSON] української мови під час підписання договору дарування. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що Подільським районним судом м. Києва розглянуто справу 758/7759/18, провадження №2/758/3099/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка І.Г. про визнання недійсним договору дарування нежилих приміщень з №1 по №7 (групи приміщень №26 (в літері А)), розташованих за адресою: [ADDRESS] , скасування державної реєстрації права власності на вказані нежилі приміщення. У вказаній справі 07 лютого 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка І.Г. надала суду пояснення, в яких проти позовних вимог заперечила та пояснила, що [PERSON] неодноразово звертався з приводу вчинення нотаріальних дій. Кожного разу нотаріус пропонувала [PERSON] скористатися послугами перекладача, але він відмовлявся, мотивуючи свою відмову тим, що знає українську мову. Під час проведення консультацій нотаріусом було встановлено, що [PERSON] розуміє українську мову в достатній мірі та розуміє значення своїх дій і їх наслідки, ніяких зовнішніх ознак психічного захворювання при спілкуванні з [PERSON] у нього помічено не було. Також [PERSON] заперечив проти медичних документів ТОВ "Фірма Медіком» про психіатричну хворобу [PERSON] , оскільки у вказаного підприємства в ліцензійних умовах відсутня така спеціальність. У медичних документах відсутні діагностичні методи встановлення біполярного розладу, психіатричний діагноз зазначений лікарем-терапевтом як супутній. Долучені до позовної заяви документи, складені на іноземній мові з перекладом, походженням з Австралійського Союзу, в яких без відомостей про проведення медичних досліджень зазначено про непридатність [PERSON] до праці - не мають відношення до справи. Іноземні документи не легалізовано у встановленому законом порядку. Так, у справі №758/4418/19 є висновок судово-психіатричного експерта №36 від 21.01.2021 р., відповідно до якого Київським міським центром судово-психіатричної експертизи проведено судово-психіатричну експертизу. Експертизою підтверджено, що [PERSON] 18.06.2012 р. під час дарування нежилих приміщень усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. До відзиву на позовну заяву додано копії квитанцій про сплату [PERSON] комунальних послуг за спірні нежилі приміщення, які на думку відповідача є доказами передачі дарувальником відповідачу спірних нежилих приміщень та їх користування [PERSON] . У відзиві [PERSON] стверджує, що не має відношення до переписки у соціальній мережі Skype, наданої суду [PERSON] , а висновок експертного дослідження складений особою, яка не має права проводити експертизу. Підтверджує зазначену обставину лист Міністерства юстиції України №24140/28789-33-23/6.3 від 28.02.2023 р., яким надано витяг з державного Реєстру атестованих судових експертів про те, що [PERSON] з 31.12.2019 р. не є судовим експертом. Також [PERSON] посилається на ту обставину, що [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою більше ніж через десять років після укладення спірного договору, а тому сплив строк позовної давності, встановлений ч.1 ст.257 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка І.Г., про час, дату та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, а тому, зважаючи на п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, судове засідання було проведено за відсутності третьої особи. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Частиною1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами пунктів 1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За загальним правилом діючого цивільного законодавства встановлена презумпція дійсності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стороною позивача визначено підставу недійсності оспорюваного в даному судовому провадженні договору - стаття 229 ЦК України. Частиною 1 ст.229 ЦПК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з положень Цивільного кодексу України у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. В судовому засіданні встановлено, що 21.01.2003 р. між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] (які діють від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] ) (всі разом - Продавці), та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 19.10.2005 р. придбану позивачем квартиру переведено в нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №26), загальною площею 69,70 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] . 18.06.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., за реєстровим №577, згідно якого позивач подарував відповідачу належні йому на праві власності нежилі приміщення №1 по №7 (групи приміщень №26) 9 в Літ. А) , загальною площею 69,70 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Вищевказані правочини викладені українською мовою та без перекладача. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.626, ст.629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Вимогами ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. З оспорюваного договору вбачається, що позивач підтверджує ознайомлення з вимогами чинного цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). Як убачається з пунктів 8, 9 та 10 оспорюваного договору дарування, цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину; дарування позивач здійснив за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального; цей договір складений при ясній пам`яті та повному розумінні позивачем його умов та термінології українською мовою, і не є приховуванням іншого правочину між дарувальником та обдаровуваним, відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. Відповідно до пункту 15 договору дарування, позивачу нотаріусом роз`яснено зміст статей Цивільного кодексу України, а саме: ст.ст.215-236, якими передбачено "Недійсність правочину"; ст.216 "Правові наслідки недійсності правочину"; ст.217 "Правові наслідки недійсності окремих частин правочину"; ст.218 "Правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину"; ст.219 "Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину"; ст.220 "Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору"; ст.223 "Правові наслідки вчинення правочину фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності"; ст.225 "Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій "та (або) не могла керувати ними"; ст.226 "Правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою"; ст.228 "Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства"; ст.229 "Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки"; ст.230 "Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману"; ст.231 "Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства"; ст.233 "Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини"; ст.234 "Правові наслідки фіктивного правочину"; ст.235 "Правові наслідки удаваного правочину"; ст.236 "Момент недійсності правочину", а також нотаріусом роз`яснено зміст ст.192 КК України, а саме: "Заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою". В поданій нотаріусу заяві Позивач [PERSON] повідомив про те, що нерухоме майно, яке є предметом даного договору, придбане ним не в шлюбі та не є спільною сумісною власністю, про зміст цієї заяви нотаріусом було доведено до відома відповідача. Зазначена заява від 18.06.2012 р. [PERSON] підписана без перекладача на українській мові, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г. Окрім того, в договорі дарування, підписаного учасниками правочину позивач зазначив, що зміст тексту, викладеного українською мовою в цьому договорі розуміє. Нотаріусом в договорі дарування засвідчено, що дієздатність позивача перевірено. Дієздатність фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат». Вказані документи підтверджують вік особи. Також перевірка дієздатності фізичної особи проводиться на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Як убачається з письмових пояснень третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чайки І.Г., долученого до відзиву на позовну заяву, приватним нотаріусом Чайкою І.Г. 18.06.2012 року був посвідчений договір дарування нежилих приміщень з №1 по №7 ( групи приміщень №26 ( в літ. А) за адресою: [ADDRESS] . Перед посвідченням договору, сторонами він був прочитаний, нотаріусом з`ясовано, чи розуміють вони його зміст та правові наслідки. Дарувальник та обдарований підтвердили, що договір дарування не носить характер мнимого та удаваного правочину, Дарувальник підтвердив здійснення дарування обдарованому за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного, так і морального. Оскільки позивач є іноземним громадянином, перед підписанням сторонами цього договору, приватним нотаріусом запропоновано послуги перекладача, проте позивач від послуг перекладача відмовився, мотивуючи тим, що достатньо володіє українською мовою. Цей факт був відображений в тексті договору. Під час посвідчення договору при спілкуванні з Дарувальником, ніяких ознак його психічного захворювання помічено не було, він вів себе спокійно, адекватно та врівноважено, розумів суть запитань , труднощів при спілкуванні не виявлено. Суд бере до уваги, що доводи позивача про наявність хвороби, яка завадила зрозуміти суть вчиненого правочину, спростовуються висновком судово-психіатричного експерта №36 від 21.01.2021 р.. Відповідно до висновку Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 21.01.2021 року № 36, позивач 18.06.2012 р. під час дарування нежилих приміщень усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, системний аналіз положень законодавства України, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.76-81 ЦПК України, на підтвердження обставин не володіння українською мовою під час укладення спірного договору та помилки щодо обставини, які має істотне значення, а саме, щодо природи вчиненого правочину. Суд критично ставиться до доводів сторони позивача в частині не володіння позивачем українською мовою, з огляду на його громадянство, та відсутність перекладача під час підписання спірного договору. При цьому, судом враховано обставини відсутності перекладача під час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири, так і під час підписання оспорюваного договору дарування та відсутність необхідності залучення такого перекладача для укладення вказаних договорів. Суд приходить до висновку, що під час укладення спірного договору дарування сторони узгодили основні умови, зокрема і природу договору дарування та його наслідки. Підписавши оспорюваний договір, позивач ствердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, а також позивач підтвердив розуміння та усвідомлення значення своїх дій. При нотаріальному посвідченні вказаного вище правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Будь-яких доказів, що під час укладення спірного договору позивач помилився щодо обставини, які має істотне значення, а саме, щодо природи правочину, [PERSON] не наведено та матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 4 ст. 334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно витягу про державну реєстрацію прав №34642372, виданого КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 26.06.2012 р. право власності за [PERSON] на спірні нежилі приміщення зареєстровано на підставі спірного договору дарування, номер запису 7554п в книзі 124п-202. Згідно ст.ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Пунктом 13 спірного договору сторонами було визначено, що право власності у Обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, та Обдарований засвідчив, що він дарунок приймає, прийняттям дарунку вважатиметься одержання Обдарованим оригінального примірника цього договору після нотаріального його посвідчення. Посилання позивача на те, що спірний договір вчинений ним внаслідок помилки щодо обставини, які має істотне значення, а саме, помилки щодо природи правочину, а тому оспорюваний договір є недійсним, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не доведено. Крім того, нотаріусом в письмових поясненнях неодноразово звернено увагу суду на її співбесідах з позивачем саме щодо предмета вчиненого правочину. Також позивач не заперечував, що він вже більше 20 років проживає в Україні та має посвідку на проживання, неодноразово звертався до нотаріуса, в тому числі, для посвідчення ним довіреностей, зміст яких викладений українською мовою був йому зрозумілим. Отже, звернення позивача до приватного нотаріуса з приводу укладення договору дарування, якому було роз`яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорення і досягнення сторонами під час укладення правочину істотних умов саме договору дарування, а не договору довічного управління, повідомлення позивачем іншим особам (відповідачу та нотаріусу) про намір укласти договір дарування, в сукупності свідчать про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямоване саме на укладення договору дарування, а не договору управління майном. Одночасно, судом не встановлено будь-яких порушень з боку нотаріуса при нотаріальному посвідченні спірного договору та/або особистої зацікавленості з боку нотаріуса, договір посвідчено з дотриманням вимог чинного законодавства. Відмовляючи в задоволенні позову, суд бере до уваги умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення цього договору відповідало їхнім інтересам, волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідали реальній домовленості сторін, договір не приховував іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, а також, що нотаріусом роз`яснювались наслідки недійсності правочину, зокрема, положення ст.ст.215-236 ЦК України. Оскільки при укладенні договору дарування волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, при цьому у позивача була відсутня помилка щодо обставини, які має істотне значення, а саме, щодо природи правочину, суд вважає, що підстави, передбачені ст.ст. 203, 229 ЦК України для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним, відсутні. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування відповідачем, суд дійшов такого висновку. Вимогами частин 3 та 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог, а тому, враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню і сплачений позивачем при подачі позову судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed