Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивача. Спадкове майно, після померлого [PERSON] , складається із земельної частки (паю) площею 1,72 умовних кадастрових гектарів. Позивач зазначає, що єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] є вона [PERSON] . 26 липня 2023 року позивач отримала від нотаріуса Черкаської районної державної нотаріальної контори листа щодо неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у неї оригіналу сертифікату на земельну частку (пай). Відповідно до листа з Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області за № 29-23-0.3-2432/2-23 від 15 травня 2023 року, згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), які видаються громадянам з колективної та інших форм власності, наявний запис за № 144 від 03 березня 1997 року щодо реєстрації сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0192606 на ім`я [PERSON] . Розмір земельної частки (паю) 1,72 умовних кадастрових гектарів та її вартість - 6 837 грн. Примірник даного сертифікату у відділі відсутній. Разом з тим повідомлено, що державний акт на ім`я [PERSON] взамін сертифіката не видавався. У зв`язку із вищевикладеним, позивач просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 1,72 умовних кадастрових гектарів, сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ЧР № 0192606, у порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У підготовче судове засідання позивач не з`явилась, надіславши на офіційну електронну пошту суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області у судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до частини 2 статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до\~ч.\~3,4\~ст.\~200\~ЦПК України,\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,\~207\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому засіданні та про задоволення позову з таких мотивів. Судом встановлено, що [INFO] в с. Білозір`я Черкаського району Черкаської області помер [PERSON] , що стверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26 січня 2023 року, актовий запис № 1. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшло право на земельну частку (пай) розміром 1,72 га в умовних кадастрових гектарах, на яке померлий мав право відповідно до сертифікату серії ЧР № 0192606. [PERSON] народилася [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09 липня 2001 року. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20 вересня 2021 року вбачається, що 20 вересня 2021 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». Із витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 7130-1685835-2018 від 05 червня 2018 року вбачається, що місцем реєстрації позивача є за адресою: [ADDRESS] . З копії довідки № 135 від 28 березня 2023 року, виданої виконавчим комітетом Мошнівської сільської ради Байбузівського старостинського округу, вбачається, що [PERSON] , дійсно був зареєстрований та проживав до дня смерті за адресою: [ADDRESS] . На день смерті з ним була зареєстрована і проживала [PERSON] . Таким чином, з наданих позивачем документів вбачається, що позивач [PERSON] була донькою [PERSON] . Відповідно до листа з Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області за № 29-23-0.3-2432/2-23 від 15 травня 2023 року, згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), які видаються громадянам з колективної та інших форм власності, наявний запис за № 144 від 03 березня 1997 року щодо реєстрації сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0192606 на ім`я [PERSON] . Розмір земельної частки (паю) 1,72 умовних кадастрових гектарів та її вартість - 6 837 грн. Примірник даного сертифікату у відділі відсутній. Разом з тим повідомлено, що державний акт на ім`я [PERSON] взамін сертифіката не видавався. Згідно з відомостями, які надійшли на запит суду від Черкаської районної державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] , померлого у грудні 2017 року, заведено спадкову справу № 170/2023. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 06 квітня 2023 року звернулася [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались. Листом нотаріуса Черкаської районної державної нотаріальної контори № 764/01-14 позивачу роз`яснено щодо неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ЧР № 0192606 у зв`язку із відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай). Із копії висновку експерта про вартість земельної частки (паю) від 11 серпня 2023 року вбачається, що вартість земельної частки (паю) 1,72 умовних кадастрових гектарів становить 140\~000 грн 00 коп. За вказаних обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права. За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач відноситься до першої черги на спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, судом установлено, що позивач у справі [PERSON] є єдиною спадкоємецею першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] , однак оформити свої спадкові права після смерті батька на право на земельну частку (пай) розміром 1,72 га в умовних кадастрових гектарах, вона не має змоги через відсутність правовстановлюючого документу, виданого на ім`я спадкодавця, що підтверджено листом завідувача Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В. № 764/01-14 від 26 липня 2023 року. При цьому, суд виходить з того, що відсутність правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай) за спадкодавцем [PERSON] , не є перешкодою для реалізації [PERSON] права на прийняття спадщини після смерті батька. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV передбачено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до частин першої та другої вказаного Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. За змістом статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Документами, що підтверджують право особи-спадкоємця на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно з п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4/-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] видавався сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧР № 0192606 від 03 березня 1997 року, розміром 1,72 умовних кадастрових гектари. Відтак, [PERSON] як спадкоємиця [PERSON] за законом успадкувала майнові права останнього. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, беручи до уваги те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату серії ЧР № 0192606 від 03 березня 1997 року, після смерті батька, зважаючи на те, що іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, беручи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позивач має право успадкувати майнові права спадкодавця, як спадкоємець першої черги за законом, оскільки інших спадкоємців першої черги, які б прийняли спадщину, судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, позивач у позовних вимогах не ставить питання про стягнення з відповідача судових витрат. Відтак, ухвалюючи рішення, суд залишає судові витрати за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: approved