Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що 01.09.2011 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. На момент пред`явлення позову, ним також подано заяву про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі, 23.10.2014 року ними, за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачем, але він надавав письмову заяву про те, що вказана квартира набувається за спільні кошти та у спільну власність. Оскільки квартира придбана у шлюбі просить визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на частину вказаної квартиру, а іншу частину квартири залишити у користуванні відповідача. Ухвалою суду від 25.05.2021р. відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10.08.2021 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна, що є спільною власністю подружжя та заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 04.10.2021 прийнято до спільного розгляду з первинним позовом зустрічний позов [PERSON] . Ухвалою суду від 04.10.2021 задоволено заяву позивача за зустрічним позовом [PERSON] про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобіль марки CITROEN BERLINGO, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що зареєстрований 24 листопада 2018 року за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] від 12.04.2003р., виданий: Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області), шляхом заборони його відчуження. 18.10.2021 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. 26.10.2021 подано відповідь на відзив на зустрічну позову заяву. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.11.2021 року закрите підготовче провадження у справі Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.08.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.11.2022 року звільнено [PERSON] від статусу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у справі за [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна, що є спільною власністю подружжя. Залучено [PERSON] ( адреса: [ADDRESS] ) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна, що є спільною власністю подружжя. 28.02.2023 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна (автомобіля) спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації за частину майна. В судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що зустрічний позов є фактично заявою про зміну підстав і предмету позову та повідомила суду про те, що їй не було відомо про закриття провадження у справі, суд закрив підготовче провадження у справі без з`ясування всіх обставин справи, а тому заявила клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2023 року вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна, що є спільною власністю подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.07.2023 року відмовлено у прийнятті заяви представника відповідача адвоката Солодкової Світлани Іванівни від 28.03.2023 року про зміну предмета та підстав зустрічного позову. Заяву представника відповідача адвоката Солодкової Світлани Іванівни від 28.03.2023 року про зміну предмета та підстав зустрічного позову повернуто заявнику. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.07.2023 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна, що є спільною власністю подружжя, третя особа. яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] залишити без розгляду. Закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.09.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторне) серії [NUMBER] від 03.04.2021 року. 23.10.2014 року між ТОВ «Житлобуд-інвест-К», як «продавцем» та [PERSON] , як (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири. Згідно п.1 договору продавець передає у власність покупцю квартиру [ADDRESS] , а покупець приймає її і сплачує за неї обумовлену грошову суму. У пункті 8 договору зазначено, що чоловік покупця згоден з укладенням цього договору (заява, посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. за реєстровим №7813 від 23 жовтня 2014 року). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.10.2014 року, право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] 23.10.2014 року. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18). З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що спірна квартира придбана під час перебування сторін в шлюбі, суд приходить до висновку визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити її поділ шляхом визнання за сторонами права власності на вказану квартиру, по1/2 частині за кожним. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат, пов`язаних з правовою допомогою в сумі 10000 грн., то вказана вимога підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved