Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

23 жовтня 2020 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [INFO] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У мотивування вимог позивач зазначав, що відповідачі вселилися у спірне приміщення у 2004 році на підставі листа заселення від 1 листопада 2004 року № 432, виданого заступником начальника академії. При цьому зазначив, що ордер на вселення відповідачів в гуртожиток не видавався, договір найму не укладався, рішення житлової комісії про виділення кімнати в гуртожиток не приймалось, відповідачі в університеті (академії) не навчались, не працювали та військову службу не проходили, з цих підстав житлове приміщення не надавалось, а тому позивач просив виселити відповідачів з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 жовтня 2020 головуючим суддею було обрано Колесника О.М . Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року до участі у справі як співвідповідача було залучено [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] . Також як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року провадження у справі було закрито. Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року було скасовано ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, а справу передано на розгляд до суду першої інстанції. 09 травня 2023 року дана справа надійшла до Дарницького районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 травня 2023 року справу передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 11 травня 2023 року. Ухвалою суду від 15 травня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судове засідання на 12 липня 2023 року на 10:00 год. Ухвалою суду від 12 липня 2023 року зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надати на адресу суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в частині доцільності виселення із житлового приміщення малолітньої [PERSON] , [INFO] . Розгляд справи було відкладено до 16 серпня 2023 року. 16 серпня 2023 року від представника відповідачів надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів у справі - квитанції про сплату коштів за комунальні послуги в кімнаті гуртожитку. Розгляд справи було відкладено на 11 жовтня 2023 року за клопотанням представника третьої особи. 11 жовтня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про врахування під час розгляду справи інформацію про зміну назви позивача. Також у судовому засіданні 11 жовтня 2023 року представник третьої особи надав суду висновок щодо заявлених позивачем вимог про виселення малолітньої [PERSON] , та зазначила, що заперечують проти задоволення позовних вимог в цій частині. Представник позивача у судових засіданнях підтримував позовні вимоги, вказав, що відповідачу було виділено квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку він відремонтував та продав, але при цьому з гуртожитка разом з родиною не виселився та продовжує наразі проживати там, хоча не має трудових відносин із позивачем, військову службу не проходив. Зважаючи на те, що відповідачі отримали житлову площу для постійного проживання та були зняті з квартирного обліку, вважає, що вони безпідставно займають кімнату у гуртожитку, а тому мають бути виселені. Відповідач та представник відповідачів у судових засідання заперечували проти заявлених позовних вимог, вказали, що заселення відповідача з родиною до гуртожитку відбулось на законних підстав, а саме відповідно до листа заселення від 1 листопада 2004 року. При цьому, позивачем протиправно не видавався відповідачам спеціальний ордер. Просив суд також врахувати, що офіційно приміщення на [ADDRESS] статус гуртожитку отримало лише 9 квітня 2019 року. Позивач також відмовляв відповідачам у реєстрації за місцем проживання, з часу їх заселення, мотивуючи це тим, що [PERSON] не є військовослужбовцем [INFO]. Стосовно квартири по [ADDRESS] зазначили, що відповідно до трьохстороннього договору від 20 січня 2012 року, укладеного між [PERSON] , ККЕУ та ДП МО України «Монтажник України» було узгоджено переобладнання нежитлового приміщення у житлове - двокімнатну квартиру для проживання сім`ї військовослужбовця. Переобладнання мало здійснюватися за власний рахунок [PERSON] , про що зазначено у пункті 1.1. договору. 7 жовтня 2014 року Київським КЕУ [PERSON] на склад сім`ї було видано спеціальний дозвіл № 4 на проживання в спеціально пристосованій казармі за адресою: [ADDRESS] , розміром 28,4 кв.м., як правову підставу для переобладнання нежитлового приміщення у житлове. Отже можливості заселення на той час у вказане приміщення не було, що підтверджує факт постійного проживання родини відповідачів у гуртожитку. Також просив врахувати, що 10 червня 2020 року відповідач [PERSON] отримав погодження від начальника ГоловКЕУ на право проживання у гуртожитку до червня 2022 року. 8 червня 2020 року відповідачка [PERSON] уклала попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який планувалось ввести в експлуатацію до кінця 2022 року, проте через початок повномасштабного вторгнення, будинок не був зданий в експлуатацію у строки. Відповідач [PERSON] вказав, що як тільки буде змога переїхати у вказану квартиру, він разом з родиною звільнить кімнату у гуртожитку. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала думку, викладену у висновку ССД та заперечила проти задоволення позовних вимог, що стосуються виселення малолітньої [PERSON] . Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідачів, відповідача [PERSON] , представника третьої особи, приходить до наступного висновку. Відповідно до акта прийому (передачі) будівель, споруд і території військового течка, затвердженого начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України 09 серпня 2003 року, будівля 266 військового містечка [NUMBER] , в якій знаходиться спірне жиле приміщення, передана баланс Національній академії оборони України, правонаступником якої є [INFO]. Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2023 року № 443 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено зміни щодо назви академії , шляхом виключення найменування «імені Івана Черняховського ». Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, будівля [ADDRESS] є гуртожитком, який належить на праві власності державі, в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі університету. 21 жовтня 2004 року ГоловКЕУ звернулось з листом до начальника Національної академії оборони України з проханням розподілити виділені ГоловКЕУ 3 квартири, зокрема двокімнатну № 20 майору, начальнику групи управління капітального ремонту ГоловКЕУ, [PERSON] (а.с. 64, т.1). Відповідно до виданого начальником тилу Національної академії оборони України полковником [PERSON] листа заселення від 1 листопада 2004 року майору [PERSON] дозволено заселення в гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , склад сім`ї - 3 особи (а.с. 19, т.1). На підставі вищезазначеного листа заселення відповідачі вселились у спірне приміщення у листопаді 2004 року. Отже, заселення відповідачів у гуртожиток відбулось на законних підставах. 7 жовтня 2014 року відповідачу [PERSON] було видано спеціальний дозвіл № 4 на проживання в спеціально пристосованій казармі за адресою: [ADDRESS] на сім`ї з 3-х осіб. Вказаний ордер був виданий на підставі рішення № 15920/3 від 9 грудня 2011 року МО України (а.с. 77, т.1). ГоловКЕУ 2 грудня 2011 року звернувся з листом до Міністра оборони України, з проханням надання згоди на переобладнання під житло приміщень за адресою: [ADDRESS] військовослужбовцям ГоловКЕУ ЗСУ, зокрема [PERSON] , зазначивши, що враховуючи потребу у забезпеченні житлом та обмеженість фінансування на будівництво (придбання) житла військовослужбовці ГоловКЕУ ЗСУ виявили бажання переобладнати приміщення другого поверху житлового будинку за адресою: [ADDRESS] під житло за власний рахунок. 20 січня 2012 року між ККЕУ (наймодавець) [PERSON] (наймач) та ДП МОУ «Монтажник України» (підрядник) було укладено договір № 2, відповідно до пункту 1.1 якого наймодавець надає наймачу для переобладнання нежитлових приміщень у житловому будинку [ADDRESS] для подальшого проживання, а саме на другому поверсі будівлі, приміщення для переобладнання під житлове, яке складається, згідно проекту, з двох житлових кімнат, кухні та санвузла. Наймач зобов`язується за власний рахунок переобладнати нежитлові приміщення у житловому будинку [ADDRESS] з подальшим введенням їх в експлуатацію як житлового приміщення встановленого порядку. Згідно розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 квітня 2019 року № 296, квартира [ADDRESS] була передана [PERSON] та його родині для постійного проживання зі знаттям з квартирного обліку та приватизована усіма членами сім`ї на праві спільної часткової власності, про що 10 січня 2020 року внесено відповідний запис до ДРРП. Відповідно до листа начальника ККЕУ від 10 вересня 2020 року полковник [PERSON] станом на 10 вересня 2020 року не перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов у гарнізоні м. Києва та згідно ордеру від 18 квітня 2019 року серії Б № 015834 на склад сім`ї 3 особи (він, дружина, сина) [PERSON] забезпечувався постійною двокімнатною квартирою [ADDRESS] із зняттям з квартирного обліку. Як зазначалось представником позивача та не заперечувалось відповідачем та його представником, квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 8 липня 2020 року була відчужена [PERSON] , що підтверджується витягом інформації з ДРРП (а.с. 29-32, т.1). В матеріалах справи міститься копія попередження [INFO] № 182/7/374/136 від 3 липня 2020 року про звільнення кімнати № 20 у гуртожитку у термін до 31 липня 2020 року. При цьому, у матеріалах справи наявний лист ГоловКЕУ начальнику [INFO] від 2 травня 2020 року № 403, яким висловлено прохання погодити продовження терміну проживання у гуртожитку [INFO] начальника відділу диспетчерського та оперативного контролю управління експлуатації та утримання фондів ГКЕУ ЗСУ полковнику [PERSON] до грудня 2020 року, на якому міститься напис «погоджую до 12.20» (а.с. 78, т.1). Крім того, в матеріалах справи наявний рапорт відповідача [PERSON] начальнику управління експлуатації та утримання фондів ГоловКЕУ ЗСУ від 8 червня 2020 року, в якому відповідач просив дозволу на продовження терміну проживання у гуртожитку на 2 роки та зазначив, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] він власним коштом здійснює ремонт та проживання в ній не є можливе. Вказаний рапорт містить напис: «погоджую до 06.2022» (а.с. 79, т.1). Відповідно до наявної у справі копії листа завідувача гуртожитку від 3 липня 2021 року, відповідач [PERSON] разом з родиною у період з листопада 2004 рік по липень 2021 року з гуртожитку не виселялись, квартплату та комунальні послуги сплачують вчасно, заборгованості не мають. Також, представником відповідачів до матеріалів справи були долучені копії квитанції за період з 2014 по 2021 роки про сплату відповідачами квартплати та комунальних послуг за кімнату у гуртожитку по [ADDRESS] (а.с. 6-22, т.2). Встановлені вище обставини, спростовують доводи представника позивача про безпідставне проживання відповідача із родиною у гуртожитку, не проживання у ньому з часу отримання спеціального дозволу у 2014 році. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК України визначено перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року). Як було встановлено під час розгляду справи та зазначалось вище, відповідач [PERSON] разом з родиною вселився у 2004 році до гуртожитку по [ADDRESS] на підставі листа заселення, який було видано начальником тилу Національної академії оборони України за зверненням ГоловКЕУ ЗСУ як замовника робіт по капітальному ремонту будівлі під службове житло для слухачів Національної академії оборони України на 41 квартиру та згідно домовленостей із Національною академією оборони України замовнику було виділено 3 квартири (а.с. 64-65, т.1). Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] 1 червня 2018 року уклав шлюб з [PERSON] та [INFO] у них народилась спільна дитина [PERSON] (а.с. 84-85, т.1). Відповідно до довідки позивача, [PERSON] та [PERSON] з липня 2021 року проживають у кімнаті [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] вселились до гуртожитку та проживають наразі разом із іншими відповідачами, позивач просив їх також виселити із гуртожитку без надання іншого житла. При вирішенні вказаного спору судом також враховано, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на цей час зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та як зазначив відповідач, вказана квартира є власністю матері його невістки ( [PERSON] ), проживати в якій вони не мають права, а лише зареєстровані. Також судом встановлено, що відповідачка [PERSON] разом із малолітньою [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] є співвласником вказаної квартири (1/5 частина). Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА спеціалістом служби було обстежено умови проживання малолітньої [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] та встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для проживання, розвитку та відпочинку, у кімнаті дитина проживає разом з батьками, іншого житла, окрім спірного, у малолітньої [PERSON] немає, а тому враховуючи норми ЗУ «Про охорону дитинства», на думку ССД виселення малолітньої [PERSON] із спірного житла суперечитиме правам та інтересам дитини, порушує охоронювані законом права та звужує обсяг існуючих житлових прав дитини, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Суд також враховує, що як зазначив відповідач у судовому засіданні та це не спростовано позивачем, відповідач [PERSON] у 2020 році уклала попередній договір купівлі-продажу квартири із ПАТ «ХК «Київміськбуд» за будівельною адресою: [ADDRESS], проте на цей час будинок ще не зданий в експлуатацію, що виключає можливість відповідачів проживати у цій квартирі. Доказів наявності у відповідачів на цей час іншого житла, де б вони могли проживати родиною, позивачем суду не надано, доводи та докази, долучені до відзиву відповідачами, позивачем не спростовані, як і не спростовано належними та достатніми доказами, факту проживання на цей час, починаючи з 2004 року, у гуртожитку відповідачів. Реєстрація відповідачів протягом певного періоду за адресою: [ADDRESS] , не може однозначно, без наявності інших доказів, свідчити про добровільне виселення відповідачів із гуртожитку та проживання за адресою місця реєстрації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Таким чином, встановивши, що [PERSON] разом з сім`єю вселився до кімнати [ADDRESS] на підставі листа заселення, виданого начальником тилу Національної академії оборони України, працював начальником групи управління капітального ремонту ГоловКЕУ ЗСУ, має статус учасника бойових дій, особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, тривалий час з родиною користується цим житлом - протягом 19 років, перебував на квартирному обліку, немає на цей час іншого житла для проживання родиною, суд дійшов висновку, що право користування відповідачів вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідачів, в тому числі і зокрема малолітньої [PERSON] , із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла, що відповідає сталій практиці Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин другої, третьої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed