Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

В липні 2022 року позивач [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду із позовом до GROUPE S INC. (далі - Відповідач) в якому просив суд (з урахуванням уточнених позовних вимог від 04.08.2022 року): Розірвати договір купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN TIGUAN 2,0 2014 року випуску VIN: [NUMBER] , укладений між [PERSON] та відповідачем GROUPE S INC., що був укладений 06 грудня 2021 року. Стягнути з відповідача - GROUPE S INC. на користь [PERSON] вартість товару - автомобіля VOLKSWAGEN TIGUAN 2,0 2014 року випуску VIN: [NUMBER] в сумі 7 625,9 доларів США, банківську комісію за здійснені ним свіфт-перекази в розмірі 1 857,43 грн, 110 доларів США сплачені ним за послуги банку з приводу повернення свіфт-переказів, неустойку в розмірі 16 719,54 доларів США, моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Стягнути з відповідача - GROUPE S INC. на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані із наданням йому правничої допомоги адвоката. Вимоги позову мотивовано тим, що в грудні 2021 року Позивач вирішив придбати автомобіль VOLKSWAGEN TIGUAN 2,0 2014 року випуску VIN: [NUMBER] (далі по тексту Автомобіль), скориставшись послугами Відповідача, який здійснює продаж автомобілей через сайт https://canadacars.biz/ 05 грудня 2021 року Позивач зв`язався в телефонному режимі із представником Відповідача за номером телефона [NUMBER] (вайбер), який вказаний на сайті Відповідача https://canadacars.biz/, а саме із [PERSON] , який підтвердив наявність в інтернет-магазині обраного Позивачем Автомобіля. В цей же день Позивач та Відповідач погодили вартість Автомобіля, строки виконання поставки автомобіля в Україну. Зокрема, домовились про вартість автомобіля із доставкою до порту в м. Одеса- 8 800 доларів США (вісім тисяч вісімсот доларів США), які були сплачені Позивачем двома платіжками на розрахунковий рахунок Відповідача через АТ КБ «ПриватБанк». 06 грудня 2021 року Позивач сплатив суму в розмірі 4 300 доларів США та 08 грудня 2021 року суму в розмірі 4 500 доларів США. Після здійснення повної оплати вартості Автомобіля, Відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки Позивача, окрім того Відповідач відмовив Позивачу здійснити інспекцію огляду автомобіля та в подальшому заблокував номер телефона Позивача. В цей же день, в мережі інтернет позивач знайшов негативні відгуки постраждалих осіб від недобросовісного продавця - Відповідача. А тому, Позивачем було прийнято рішення про розірвання договору та повернення сплачених грошових коштів, про що Позивач повідомив листом Відповідача. Відповідач відмовився повертати гроші за Автомобіль Позивачу, запевнив його в тому, що Автомобіль вже 09.12.2021 відвантажений в порт і надав Позивачу № контейнера [NUMBER] , за яким останній зможе відслідковувати його кроки прямування до м. Одеса. В подальшому Відповідач повідомив Позивача про те, що в контейнері № TCNU1583886 Автомобіля немає та одночасно повідомив йому інший номер контейнера [NUMBER] , в якому перебуває Автомобіль. Через напад рф на територію України, контейнер вже з іншим номером ( [NUMBER] ), де зі слів Відповідача мав знаходитися придбаний Позивачем Автомобіль, мав прибути в Німеччину, замість порту в м. Одеса. Проте після розвантаження контейнера № oolu9890371 Автомобіля в ньому не було. Позивач продовжував звертатися до Відповідача з вимогою повернути гроші і 26 травня 2022 року Відповідач визнав свою провину та повернув Позивачу лише частину сплачених Позивачем грошей в розмірі 1 174,10 долара США, а тому остаточна сума боргу складає 7 625,9 доларів США. Окрім того, Позивач зазначає, що Відповідач має повернути йому і банківські комісії та інші витрати, пов`язані із здійсненням ним свіфт-переказів. Також, звертаючись до суду із позовом, Позивач зазначає, що внаслідок не отримання ним обіцяного Автомобіля, не повернення йому коштів за Автомобіль, а тому Відповідач має сплатити Позивачу і неустойку за невиконання взятих на себе зобов`язань, сплата якої прямо визначена Законом України "Про захист прав споживачів", а також моральну шкоду. Окрім того, Позивач скористався послугами адвоката, який надавав останньому правничу допомогу, а тому просить стягнути з Відповідача понесені ним витрати. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надав попередній розрахунок понесених витрат, договір з адвокатом, тощо. 15.08.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. Постановою Київського апеляційного суду від 09.03.2023 року судом були вжиті заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на рахунок Відповідача в межах заявлених позовних вимог в сумі 26 696,18 доларів США, що еквівалентно 1 067 847,2 грн. Ухвалою суду від 11.04.2023 року було закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 12 жовтня 2023 року. У судове засідання 12.10.2023 року сторони не з`явились. Від представника Позивача- адвоката Андруцької Г.О. до суду 12.10.2023 року надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовну заяву в уточненій редакції від 04.08.2022 року підтримує в повному обсязі і просить розглянути справу за наявними доказами. Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином у відповідності до умов Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року та відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право». Проте, Відповідач в судове засідання не з`явився та явку свого представника не забезпечив, відзив на позовну заяву суду не направив, будь-яких інших заяв та клопотань до суду від Відповідача не надходило. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в справі доказами, без участі сторін та їх представників. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Суд, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позовні вимоги Позивача підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено наступне. В грудні 2021 року Позивач вирішив придбати автомобіль VOLKSWAGEN TIGUAN 2,0 2014 року випуску VIN: [NUMBER] , скориставшись послугами Відповідача -компанії CANADA CARS, яка зареєстрована в Канаді з назвою GROUPE S INС. і працює з Україною та іншими Державами в онлайн режимі та здійснює продаж автомобілей через сайт https://canadacars.biz/ Для того, щоб придбати обраний на сайті Відповідача автомобіль, Позивач зв`язався в телефонному режимі із Відповідачем за вказаним на сайті продавця https://canadacars.biz/ номером телефона [NUMBER] . 06 грудня 2021 року та 08 грудня 2021 року Позивач здійснив оплату вартості обраного ним автомобіля, сплативши на рахунок Відповідача його вартість в сумі 8 800 доларів США (вісім тисяч вісімсот доларів США), що підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що Позивачем під час здійснення свіфт переказу Відповідачу, була оплачена комісія банку в розмірі 1 857,43 грн. Крім того, факт укладення між позивачем та Відповідачем договору купівлі-продажу автомобіля підтверджується чисельною письмовою перепискою між Позивачем та Відповідачем, з якої вбачається, що сторони досягли певних домовленостей з приводу купівлі-продажу автомобіля марки VOLKSWAGEN TIGUAN 2,0 2014 року випуску VIN: [NUMBER] . Відтак сторони досягли домовленостей про укладення між Позивачем та Відповідачем договору купівлі-продажу автомобіля. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу є консенсуальним. Він є відплатним та двостороннім (взаємним). При цьому він має чітко виражену мету, зміст якої полягає у відчуженні майна (товару) від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Отже, договір купівлі-продажу опосередковує процес динаміки (переходу) майна (товару) від однієї сторони до іншої. Продавцем за договором купівлі-продажу може бути будь-який учасник цивільних відносин, який відчужує майно, що знаходиться у його власності. Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що продавцем є суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Крім того, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про електронну комерцію». Стаття 3 Закону України «Про електронну комерцію» містить визначення поняття «електронної комерції» - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Частиною 4 ст. 1 ЗУ "Про електронну комерцію" визначено, що норми цього Закону застосовуються до діяльності іноземних суб`єктів електронної комерції в частині реалізації ними товарів, виконаних робіт, надання послуг покупцям (замовникам, споживачам) на території України. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів». Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані. Згідно із п. 9 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. Відтак, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та враховуючи зазначені норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин, судом було встановлено, що сторонами було укладено договір купівлі-продажу автомобіля на відстані. Після здійснення оплати вартості автомобіля, Позивачем було прийнято рішення про розірвання договору та повернення йому сплачених коштів за автомобіль в розмірі 8 800 доларів США, про що було повідомлено Відповідача листом від 09.12.2021 року на його електронну адресу [INFO] , що підтверджується матеріалами справи. Одночасно, 09 грудня 2021 року за заявою Позивача, АТ КБ «ПриватБанк» здійснив запит на повернення свіфт переказу, що додатково коштувало Позивачу 110 доларів США, що підтверджується матеріалами справи. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Проте, у встановлений Законом строк Відповідач не повернув Позивачу сплачену ним суму вартості автомобіля в розмірі 8 800 доларів США та повідомив Позивачу, що придбаний та оплачений ним автомобіль 09.12.2021 вже відвантажений в порт і надав йому № контейнера [NUMBER] , за яким останній зможе відслідковувати його кроки прямування до м. Одеса. В подальшому, 28.01.2022 року, Відповідач повідомив Позивачу про знаходження придбаного ним автомобіля в іншому контейнері [NUMBER] , а ніж в тому, що був зазначений Відповідачем раніше TCNU1583886, що підтверджується матеріалами справи. Судом було встановлено, що з моменту здійснення Позивачем оплати вартості автомобіля і до дня вирішення справи судом, Відповідач не виконав його обов`язок і не доставив Позивачу оплачений ним автомобіль, що підтверджується матеріалами справи. Зокрема, листом від 17 травня 2022 року на запит адвоката, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАЯ МАЛТІМА» повідомило про те, що Позивач не є відправником/отримувачем вантажу у контейнері oolu9890371 та про відсутність у ньому автомобіля. Судом також було встановлено, що 26 травня 2022 року Відповідач повернув позивачу лише 1 174,10 долара США. Таким чином, на момент вирішення спору судом, сума заборгованості Відповідача перед Позивачем за не виконання ним взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу автомобіля складає 7 625,9 доларів США, що свідчить, на переконання суду, про визнання Відповідачем, неналежного виконання умов договору купівлі-продажу та взятих на себе зобов`язань. Згідно приписів ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 78 ЦПК України, яка встановлює ознаки допустимості доказів, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Враховуючи, що Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань і не відправив автомобіль Позивачу та Відповідачем не спростовані надані Позивачем докази на підтвердження зазначених ним обставин в позові, а тому вимоги про розірвання укладеного договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення з Відповідача на користь Позивача залишкової вартість автомобіля в сумі 7 625,9 доларів США та здійснених Позивачем інших витрат підлягають задоволенню, як такі, що є законними та обгрунтованими. Окрім того вимоги Позивача про стягнення з Відповідача неустойки в розмірі 16 719,54 доларів США також підлягають задоволенню, огляду на наступне. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Судом було встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що 09 грудня 2021 року Позивач повідомив письмово Відповідача про розірвання договору та повернення сплаченої суми грошових коштів в розмірі 8 800 доларів США. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідач мав повернути гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту його повідомлення про розірвання договору. За таких обставин, останнім днем повернення Відповідачем сплаченої суми грошей за автомобіль у разі розірвання договору є 08.01.2022, при цьому строк для нарахування неустойки починає відраховуватись з 09.01.2022. Таким чином починаючи з 09 січня 2022 року і до 26 травня 2022 року, коли Відповідач частково повернув Позивачу суму в розмірі 1 174,10 доларів США, необхідно нараховувати неустойку, а саме за 138 днів прострочки *8800 доларів США/100 =12 144 доларів США - неустойка в період з 09 січня до 26 травня 2022 року. Враховуючи, що 26 травня 2022 року Відповідач частково повернув грошові кошти позивачу в сумі 1174,10 доларів США, а тому в подальшому розмір неустойки треба розраховувати виходячи із фактичної суми, яку Відповідач має повернути позивачу, а саме 8800 доларів США- 1174,10 доларів США= 7625,9 доларів США. Враховуючи, що з 27 травня 2022 року і по день звернення до суду із даним позовом Відповідач не повернув позивачу суму грошових коштів в розмірі 7625,9 доларів США, а тому неустойка в період з 27 травня 2022 року по 25 липня 2022 року, що дорівнює 60 днів *7625,9 доларів США/100 =4575,54 доларів США. Таким чином, загальна сума неустойки за період з 09 січня 2022 року по 25 липня 2022 року з урахуванням часткового повернення коштів Відповідачем, складає 12 144 доларів США + 4 575,54 доларів США = 16 719,54 доларів США, які також підлягають стягненню з Відповідача. За таких обставин, суд погоджується з наданим Позивачем розрахунком неустойки, оскільки її нарахування відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» і застосовується у випадку розірвання укладеного договору та своєчасного не повернення грошей за автомобіль. Окрім того, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відтак, суд зауважує, що Відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою Позивача, враховуючи, що розрахунок з Відповідачем здійснювався в валюті- доларах США, що не заборонено діючим законодавством України, а тому суд прийшов до висновку про можливість стягнення з Відповідача та користь Позивача основну суму боргу та неустойку саме в іноземній валюті- доларах США, що відповідає вищезазначеній позиції ВС та діючому законодавству України. Оскільки суд задовольняє вимоги позивача про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення з Відповідача неустойки, а тому вимога Позивача про стягнення з Відповідача моральної шкоди підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на: 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; Частиною 2 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В даному випадку моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. На обгрунтування розміру моральної шкоди Позивач надав суду виписку від 14.02.2022 року за підписом лікаря невролога. Лікар констатував у Позивача легкий розлад вегетативної нервової системи та призначив Позивачу відповідне лікарське призначення для покращення стану його нервової системи. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що 20 травня 2022 року за заявою Позивача до ЄРДР уповноваженими особами були внесені відомості за ч. 3 ст. 190 КК України- шахрайство вчинене Відповідачем та іншими особами відносно Позивача, які шахрайським шляхом заволоділи його грошовими коштами в сумі 8 800 доларів США, а саме за надання послуг по пригону автомобіля із-за кордону. З Витягу з ЄРДР вбачається, що Позивач в кримінальному провадженні № 12022105020001010 визнаний потерпілим. Також сам факт того, що Позивач сплатив Відповідачу грошові кошти за автомобіль, який не отримав через недобросовісну поведінку продавця- Відповідача, свідчить про перенесені ним переживання та страждання, пов`язані із втратою власних коштів, руйнуванням планів на майбутнє. Замість очікуваного автомобіля, Позивач змушений скаржитися до суду та правоохоронних органів, що також змінило ритм його звичайного життя, руйнування планів, які він мав та були пов`язані із придбанням автомобіля, що погано відобразилося на його здоров`ї. За таких обставин суд оцінює розмір завданої Позивачу моральної шкоди в 50 000 грн, які підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача. Саме такий розмір моральної шкоди, на переконання суду, є розумним та справедливим. У справі №216/3521/16-ц від 01.09.2020 р. Велика Палата Верховного Суду відійшла від викладених раніше позицій з приводу відшкодування моральної шкоди та постановила: «Виходячи з положень ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди через порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права моральна шкода може бути компенсована і у тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі ст. 16 та 23 ЦК України і ст. 4 та 22 Закону «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачене». Окрім того, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно частини 1 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. В обгрунтування понесених витрат представником Позивача адвокатом Андруцькою Г.О. був наданий договір про надання адвокатом правничої допомоги, акт виконаних робіт з приводу надання правничої допомоги за договором від 01 липня 2022 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач очікує понести в зв`язку із розглядом справи в суді. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 червня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає заявлений розмір на професійну правничу допомогу надану представником Позивача - адвокатом Андруцькою Г.О. в сумі 63 500 грн. є доведеним і обґрунтованим, який узгоджується із критеріями розумності та відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт та кількістю підготовлених процесуальних документів адвокатом в інтересах Позивача. Також з Відповідача на користь Позивача слід стягнути сплачені ним судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1000 грн. за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 496,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial