Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк», за результатом розгляду якого просить суд визнати недійсними Анкету-Заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «АЛЬФА-БАНК» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «АЛЬФА-БАНК» від 16.03.2020 та Оферту на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 16.03.2020, що є невід`ємними частинами Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «АЛЬФА-БАНК», що були укладені між [PERSON] та АТ «АЛЬФА-БАНК» та стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.06.2022 року по справі №754/4757/22 було встановлено, що третя особа, [PERSON] , скориставшись паспортом [PERSON] оформила кредит в Акціонерному товариству «АЛЬФА-БАНК» (в подальшому 30.11.2022 року назву АТ «АЛЬФА-БАНК» було змінено на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»). Однак, незважаючи на дану обставину, відповідач вимагає сплату заборгованості по укладеному кредитному договору саме з [PERSON] . Отже, враховуючи той факт, що позивач не мав вільного волевиявлення учасника правочину, яке відповідало б його внутрішній волі, позивач просить в порядку ст. 215 ЦК України визнати кредитний договір недійсним. Ухвалою суду від 16.08.2023 року за поданою позовною заявою відкрито провадження та вирішено подальший розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відзив на позовну заяву не подано. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.06.2022 року по справі №754/4757/22 громадянина [PERSON] було визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ст. 358 ч.1, 358 ч.4, 190 ч.1 КК України та призначено йому покарання за ст. 358 ч. 1 КК України у виді 1-го (одного) року обмеження волі, за ст. 358 ч. 4 КК України у виді 1-го (одного) року 6-ти (шести) місяців обмеження волі, за ст. 190 ч. 1 КК України у виді 2-х (двох) років обмеження волі. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.06.2022 року по справі № 754/4757/22 встановлено, що [PERSON] , перебуваючи по вул. Магнітогорській, 1 - В в м. Києві, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, видаючи себе за іншу особу, а саме [PERSON] , під приводом отримання кредитної картки з визначеною сумою кредитного ліміту в розмірі 20000 грн. у фінансовій установі АТ «АЛЬФА-БАНК», за допомогою дистанційних систем на веб-сайті httрs://аlfаbаnk.uа, надіслав працівнику зазначеної банківської установи власну фотокартку та попередньо підроблений офіційний документ - паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Києво Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , де у графі «фотокартка особи власника» на сторінці 1 та 3 паспорту [PERSON] власноруч було вклеєно фотокартки зі своїм зображенням, тим самим використав завідомо підроблений документ, після чого 16.03.2020 р. [PERSON] співробітником АТ «АЛЬФА-БАНК» на вул. Магнітогорська, 1-В в м.Києві була доставлена кредитна карта на ім`я [PERSON] № [NUMBER] з лімітом на суму 20000 грн., які він у подальшому використав на власний розсуд, тим самим шляхом обману заволодів чужим майном, яке належить АТ «АЛЬФА-БАНК», на суму 20000 грн. Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням час [PERSON] , перебуваючи по вул. Віскозна, 1 в м. Києві, видаючи себе за іншу особу, а саме [PERSON] , під приводом отримання банківської картки в АТ «АЛЬФА-БАНК», за допомогою дистанційних систем на веб-сайті httрs://аlfаbаnk.uа, надіслав працівнику зазначеної банківської установи власну фотокартку та попередньо підроблений офіційний документ - паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , де в графі «фотокартка особи власника» на сторінці 1 та 3 паспорту [PERSON] власноруч було вклеєно фотокартки зі своїм зображенням, тим самим використав завідомо підроблений документ, після чого 29.10.2020 р. [PERSON] співробітником АТ «АЛЬФА-БАНК» на вул. Віскозна, 1 у м. Києві була доставлена банківська карта на ім`я [PERSON] № [NUMBER] . Отже, встановлені Деснянським районним судом м. Києва від 28.06.2022 року по справі № 754/4757/22 обставини мають преюдиційне значення в рамках розгляду даної справи та не потребують додаткового доказування чи спростування. Також, з матеріалів даної справи вбачається, що 16.03.2020 року було підписано Анкету-Заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «АЛЬФА-БАНК» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «АЛЬФА-БАНК» та Оферту на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, що становлять невід`ємну частину Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «АЛЬФА-БАНК». Тобто, встановлено, що 16.03.2020 року було підписано угоди з одного боку зі сторони АТ «Альфа-Банк» та особою, яка в подальшому ідентифікована Деснянським районним судом м. Києва як [PERSON] , та на момент укладання з Банком кредитного договору видавав себе за [PERSON] . Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки, позивач особисто не укладав кредитний договір, не мав наміру його укладення, власноруч не підписував, кошти від відповідача не отримував та, відповідно, особисто не знімав з картки чи рахунку, на які вони нібито були переведені відповідачем, а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували зворотне, було порушено вимоги частини 3 ст. 203 ЦК України - на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Питання щодо стягнення судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України і вважає за необхідне покласти на відповідача судовий збір у розмірі 1073,6 грн., який має бути сплачений на користь держави, так як позивач був звільнений від його уплати. Крім того, стороною позивача заявлено про відшкодування з боку відповідача витрат позивача, понесених у зв`язку із зверненням до адвоката за правовою допомогою у розмірі 20 000,00 грн. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). На підтвердження надання правової допомоги представником відповідача надано суду: копія договору про надання правничої (правової) допомоги № 23032 від 12.04.2023 року; копія Акта приймання-передачі послуг №1 від 02.08.2023 року; копія Розрахункової квитанції №02/08/23 від 02.08.2023 року; копія Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; ордер. Таким чином, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу є необхідними та неминучими, пов`язаними з розглядом справи, її складністю, а їх розмір пропорційним, що не заперечене відповідачем, а тому необхідно стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Outcome: approved