Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

02.01.2023 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] . Позивач просить суд: - розірвати шлюб, зареєстрований 10.10.2009 Радянською сільською радою Білозерського району Херсонської області, актовий запис № 6. - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку частини житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки Мазда-6, 2005 р.в., [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності. 10.02.2023 відкрито загальне позовне провадження. 15.03.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву. 08.06.2023 відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету та підстав позову. 22.08.2023 закрито підготовче провадження. Відповідач просив справу розглянути за його відсутності. [PERSON] зверення до суду з цим позовом обґрунтовує тим, що 10.10.2009 між сторонами укладено шлюб. Від шлюбу дітей немає. Сімейне життя не склалось, збереження шлюбу є неможливим, проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні відносини тривалий час, що є підставою для розірвання їх шлюбу. За час шлюбу ними набуто майно - житловий будинок з господарськими будівлями та автомобіль марки Мазда-6, право власності на який зареєстровано за чоловіком. [PERSON] позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку частини житлового будинку визнає, решту вимог заперечує. Заперечує проти визнання за дружиною права власності на половину автомобіля, оскільки 31.12.2022 цей автомобілю було продано та зареєстровано за іншою особою. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 10.10.2009Радянською сільською радою Білозерського району Херсонської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 6 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 20.12.2022 (повторне). Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від шлюбу дітей немає. [PERSON] з 31.01.2014 на праві власності належить нерухоме майно - двокімнатна квартира, площею 54,6 кв.м., за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 287757065203). З довідки Територіального сервісного центру МВС № 5147 від 10.03.2023 № 31/15/5147-218-Б вбачається, що за [PERSON] 02.01.2020 був зареєстрований транспортний засіб MAZDA, 2005 р.в., який 31.12.2022 був перереєстрований на іншу особу. Вартість транспортного засобу склала 45\~000 грн. Щодо розірвання шлюбу. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України). За приписами частин третьої, четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки сім`я [PERSON] та [PERSON] фактично розпалася, подальше збереження шлюбу призведе до порушення інтересів сторін. Таким чином, шлю підлягає розірванню. Щодо визнання права власності на частину нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 С К України). У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення передбачені ч. 2 ст. 372 ЦК України. Враховуючи, що нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири, площею 54,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] набуте сторонами 31.01.2014, тобто під час шлюбу, це майно підлягає поділу між колишнім подружжям в рівних частинах. В зв`язку з чим, позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину цього майна підлягають задоволенню. Щодо визнання права власності на частину автомобіля. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, суд дійшов таких висновків: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки спірний автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін відчужено [PERSON] без повідомлення про це та без отримання згоди [PERSON] , дружина має право лише на відшкодування їй 1/2 частини від вартості проданого автомобіля, а не на визнання за нею права вланості на 1/2 частину цього автомоблія. В зв`язку з цим, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволення. Проте колишня дружина не позбавлена права на зверення до суду з відповідним позовом про визнання права власності на частину автомобіля із компенсацією вартості цієї частини. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог у сумі 1 000 грн.

Outcome: partial