Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, в обгрунтування вимог якого зазначила, що з 10 серпня 2013 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Рішенням Теплицького районного суду від 22 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, відновлено дошлюбне прізвище позивача [PERSON] . У червні 2022 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] та прийняла його прізвище. Рішенням Теплицького районного суду № 144/912/17 від 11 серпня 2017 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 900 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття сина. На даний час значно зросли витрати на дитину, пов`язані зі збільшенням потреб на її навчання та розвиток, що вимагає більше грошових коштів. З урахуванням наведеного вище, позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням суду, з твердої грошової суми 900 гривень щомісячно на 1/6 частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача (враховуючи наявність у останнього дитини у другому шлюбі), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи, що батько дитини несе відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя дитини, необхідних та достатніх для її розвитку. Відповідач працездатний, із 22.02.2022 по даний час перебуває на військовій службі у в/ч [NUMBER] , його стан здоров`я та матеріальне становище не перешкоджають виконанню обов`язку щодо утримання неповнолітнього сина. На даний час позивач не має можливості самостійно в повній мірі забезпечити дитину, так як у неї змінились сімейні обставини, народилась дитина у другому шлюбі, у зв`язку з чим вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Ухвалою судді від 19.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки у матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 10 серпня 2013 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням Теплицького районного суду від 22 березня 2016 року та відновлено дошлюбне прізвище позивача [PERSON] (а.с. 11). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серіі [NUMBER] від 21.03.2014 (а.с. 9). У червні 2022 року позивач уклала шлюб із [PERSON] та прийняла його прізвище [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Теплицького районного суду № 144/912/17 від 11 серпня 2017 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 900 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття (а.с. 12-13). Відповідачем, у відповідності до положень ст.ст. 81, 83 ЦПК України, не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження неможливості виконувати свій обов`язок по утриманню дитини у розмірі та у спосіб, який просить позивач у позовній заяві, не підтвердив і не спростував доводів останньої. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття (ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 8 ст. 7, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Положеннями ст. 141 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст.181 СК України). Таким чином, законодавець чітко визначив, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. Правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той із батьків, з ким проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів, із огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у статтях 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Аналогічні правові позиції викладені Постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 152/100/18 та від 16.06.2021 у справі № 643/11949/19. Зважаючи на наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні їх розміру. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом із урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статтей 182-184,192 СК України. Право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05.02.2014). Відповідач [PERSON] , як батько неповнолітньої дитини, несе відповідальність за її забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, з урахуванням умов життя дитини, необхідних для її розвитку. Оскільки у матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, його тяжкого матеріального становища та за відсутності доказів на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, суд вважає за необхідне змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини з твердої грошової суми 900 гривень на 1/6 частину усіх видів заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому приймається судом. На переконання суду така зміна способу стягнення аліментів буде відповідати інтересам дитини та засадам справедливості, добросовісності та розумності, при цьому не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище, призвівши до порушення його прав та інтересів. Водночас суд роз`яснює, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину у разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати у розмірі 50 відсотків судового збору за подання позову про стягнення аліментів, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена при зверненні до суду. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved