Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

15.06.2023 року [PERSON] звернулася до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовною заявою до Дніпровської районної ради про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій позивач просить суд: - стягнути з Дніпровської районної ради на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 30482,69 грн; - стягнути з Дніпровської районної ради на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2022 року по 30 червня 2023 року включно в розмірі 159770,52грн. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала у Дніпровській районній раді на посаді головного спеціаліста з кадрової роботи відділу організаційно-кадрової роботи виконавчого апарату Дніпровської районної ради. Розпорядженням голови районної ради №107-к від 31.12.2021 року позивач була звільнена з роботи з 31.12.2021 року, у зв`язку із скороченням чисельності виконавчого апарату районної ради, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до довідки №30 від 30.05.2023 року Дніпровської районної ради, при звільненні відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за листопад та грудень 2021 року в розмірі 30482,69 грн, з огляду на що утворилась заборгованість на вказану суму. Як пояснила позивач, відповідач до моменту звернення її до суду не виплатив їй ці гроші, мотивуючи це тим, що відсутні гроші на рахунках. Також позивач, посилаючись на положення статей 116, 117, 238 КЗпП України, зазначила, що їй належний до виплати також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 року по 30.06.2023 року включно в розмірі 159770,52 грн, з розрахунку: 292,62 грн середньоденна заробітна плата х 546 календарних днів затримки розрахунку при звільненні = 159770,52 грн. Представник відповідача у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позов. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це зазначено вище. Також позивач зазначила, що вона оформлювала пенсію та не заперечує проти стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку в частині визнаних позовних вимог, розуміє, що відсутні кошти на рахунках відповідача. Проте, враховуючи, що вона юридично не обізнана, підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, зазначивши, що немає вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу. Оскільки під час проведення децентралізації влади нарахування на рахунки відповідача припинились, не було видатків, а тому районна рада не може погашати заборгованість перед звільненими працівниками. При цьому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку представник відповідача визнав в частині за шість місяців, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України в редакції станом на 19.07.2022 року. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22.06.2023 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 23.08.2023 року позивач усунула недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 25.08.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання 16.10.2023 року з`явились всі учасники справи. Під час судового розгляду справи судом були заслухані усні пояснення учасників справи по суті спору, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухані заключні слова учасників справи. 16.10.2023 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що 31.12.2021 року позивача [PERSON] , [INFO] , було звільнено з посади головного спеціаліста з кадрової роботи відділу організаційно-кадрової роботи виконавчого апарату Дніпровської районної ради, у зв`язку зі скороченням штатної чисельності виконавчого апарату районної ради відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Це підтверджується копіями: трудової книжки [PERSON] від 05.10.1983 року та розпорядженням голови районної ради від 31.12.2021 року №107-к «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до довідки №30 від 30.05.2023 року Дніпровської районної ради, заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] за період з листопада 2021 року по грудень 2021 року становить загалом 30482,69 грн. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] від 30.05.2023 року Дніпровської районної ради за період жовтень 2021 року листопад 2021 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 292,62 грн, середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить 6145,00 грн. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати, стягнення витрат на професійну правничу допомогу. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 43 Конституції України\~гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України\~передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі\~статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.\~\~Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. У статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06), концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно із статтею 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №\~108/95-ВР, до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з положеннями статті 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. За змістом статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.\~\~В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз`яснено, що, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц дійшов висновку, що суд має визначати суму середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Системний аналіз викладених вище норм чинного законодавства України дає суду підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів. Таке відрахування податків й обов`язкових платежів не погіршує становища працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, з якої також відраховувалися б податки та збори. Отже, згідно з вказаним вище правовим висновком, і зарплата, і середній заробіток, які стягуються судом на користь працівника з роботодавця, мають зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду. Також відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі застосування статті 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Слід також зауважити, що відповідно пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.1993 року №58, днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до положень статті 241-1 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Відповідно до положень статті 238 КЗпП України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. При цьому відповідно до положень статті 117 КЗпП України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин 31.12.2021 року), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до положень статті 117 КЗпП України (в редакції станом на момент набрання чинності змінами від 19.07.2022 року), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Так, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу заборгованості відповідача із нарахованої, але невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати, за період з листопада 2021 року по грудень 2021 року включно та з моменту звільнення позивача 31.12.2021 року, а зміни до ст. 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022 року. При цьому частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року\~№1-рп/99\~(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)\~зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі\~№ 6-2705цс16\~тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Саме така спрямованість цього принципу робить його важливою гарантією\~ безпеки людини і громадянина, їх довіри\~ до\~ держави. Аналіз викладеного вище вказує, що у спірних правовідносинах закон не має зворотної дії у часі, а зміни, що пом`якшують чи скасовують відповідальність юридичної особи, не можуть застосовуватись у спорі, що розглядається, та відповідна зворотна дія змін до КЗпП України не передбачена у статті 117 КЗпП України. Тому твердження представника відповідача з цього приводу суд відхиляє та не бере до уваги, з урахуванням викладеного вище. Водночас суд, вирішуючи по суті позовні вимоги, враховуючи позиції сторін спору, обставини справи, дійшов висновку про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 01.01.2022 року по 30.06.2023 року включно. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц визначено, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивача було звільнено 31.12.2021 року, а до суду за захистом свого порушеного права вона звернулась 15.06.2023 року, тобто через два роки після її звільнення. За поясненнями позивача, це пов`язано з тим, що вона оформлювала пенсію за віком, а представник відповідача посилається на відсутність видатків та коштів на погашення заборгованості перед звільненими працівниками. Також, окрім поведінки сторін, суд враховує і те, що розрахована позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні за період з 01.01.2022 року по 30.06.2023 року становить загалом 159770,52 грн, що у п`ять разів перевищує заборгованість по заробітній платі за спірний період у розмірі 30482,69 грн. При цьому представник відповідача визнав позовні вимоги в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців після звільнення позивача. Тому належна до стягнення з відповідача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року становить 53256,84 грн (182 (календарних днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року) х 292,62 грн (середньоденна заробітна плата позивача) = 53256,84 грн). Відповідно до вимог статей 12,\~81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 76,\~77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України\~встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати, за період з листопада 2021 року по грудень 2021 року включно у загальному розмірі 30482,69 грн, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року включно у загальному розмірі 53256,84 грн, позовні вимоги підлягають задоволенню, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, \~позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з статті 1, частини 1 статті 3, частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до частини 3, частини 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до пунктів 5, 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за №650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 351,61 грн (83739,53 грн х 1597,70 грн : 190253,21 грн = 703,22 грн; 703,22 грн : 2 = 351,61 грн), та на користь держави судовий збір у розмірі 536,80 грн, відповідно. При цьому позивачу підлягають поверненню з Державного бюджету України 351,61 грн, з урахуванням часткового визнання представником відповідача позовних вимог. Суд зазначає,\~що відповідно\~до пунктів\~2\~частини 1\~статті 430\~ЦПК України,\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати, за період з листопада 2021 року по грудень 2021 року включно у загальному розмірі 30482,69 грн, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року включно у загальному розмірі 53256,84 грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. При цьому суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 351,61 грн, а іншу частину 351,61 грн повернути позивачу з Державного бюджету України, та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Outcome: partial