Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

У грудні 2022 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Позов обґрунтований тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.06.2007 року був укладений кредитний договір № 206229, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 35\~000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік. Відповідно до укладеного кредитного договору № 107351 від 18.09.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 50\~000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23 % на рік. Також, 28.01.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] року було укладено кредитний договір № DN1RR505032734 за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 5\~579,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік. [INFO] позичальник [PERSON] померла. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, є відповідач [PERSON] . Також зазначає, що [PERSON] мав право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 23.06.2010 року по 23.12.2010 року. Таким чином, відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі кредитні зобов`язання, оскільки він не відмовився від спадщини. Станом на дату смерті [PERSON] заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 206229 від 25.06.2007 року складає 37\~864,43 доларів США, з яких: - заборгованість за кредитом у розмірі 26\~922,70 доларів США; - заборгованість за відсотками у розмірі 8\~413,18 доларів США; - заборгованість за комісією у розмірі 202,16 доларів США; - заборгованість за пенею у розмірі 23 26,39 доларів США. Заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № DN1RR505032734 від 28.01.2008 року складає 2\~013,08 грн., з яких: - заборгованість за кредитом у розмірі 1\~290,44 грн.; - заборгованість за пенею у розмірі 722,64 грн. Заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 107351 від 18.09.2008 року складає 81\~998,45 грн., з яких: - заборгованість за кредитом у розмірі 34\~428,95 грн.; - заборгованість за відсотками у розмірі 31\~344,24 грн.; - заборгованість за комісією у розмірі 1\~000,00 грн.; - заборгованість за пенею у розмірі 15\~225,26 грн. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, представник позивача на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості. Таким чином, представник позивача, посилаючись на те, що спадкоємець в силу ч. 2 ст. 1282 ЦК України зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 37 864,43 доларів США, що за курсом 26,24 грн. складає 993 562,64 грн. за кредитними договорами № 206229-1 від 25.06.2007 року, № DN1RR505032734 від 28.01.2008 року, № 107351 від 18.09.2008 року, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2023 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано із Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відомості про реєстрацію позичальника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , яка померла [INFO] , а саме: довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: [ADDRESS] , станом на 23 червня 2010 року, та витребувано із Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , яка померла [INFO] . 15.03.2023 року до суду від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшли відомості про реєстрацію позичальника [PERSON] , [INFO] . 07.04.2023 року до суду від Другої дніпровської державної нотаріальної контори надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 486/2010 після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2023 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву у якій просив розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак конверти повернулися на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» крім того, виклик до суду відповідача було здійснено шляхом розміщення 04.07.2023 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 04.07.2023 року він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 25.06.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду № 206229, за умовами якої позичальник отримала кредит у розмірі 35\~000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік (а.с. 26-28). Матеріали справи містять також договір про видачу траншу № 206230, який підписано [PERSON] (а.с. 29). 18.09.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду № 107351, відповідно до якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 50 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23 % на рік (а.с. 31-34). Матеріали справи містять також договір про видачу траншу № 107351-1, який підписано [PERSON] (а.с. 35-36). 23.08.2007 року [PERSON] підписала заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 24). Відповідно до вказаної анкети-заяви [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомлена та згодна, які надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. 28.01.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DN1RR505032734 за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 5\~579,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік (а.с. 25). [INFO] позичальник [PERSON] померла (а.с. 55). Станом на дату смерті [PERSON] заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 206229 від 25.06.2007 року складає 37\~864,43 доларів США, з яких: - заборгованість за кредитом у розмірі 26\~922,70 доларів США; - заборгованість за відсотками у розмірі 8\~413,18 доларів США; - заборгованість за комісією у розмірі 202,16 доларів США; - заборгованість за пенею у розмірі 23 26,39 доларів США. Заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № DN1RR505032734 від 28.01.2008 року складає 2\~013,08 грн., з яких: - заборгованість за кредитом у розмірі 1\~290,44 грн.; - заборгованість за пенею у розмірі 722,64 грн. Заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 107351 від 18.09.2008 року складає 81\~998,45 грн., з яких: - заборгованість за кредитом у розмірі 34\~428,95 грн.; - заборгованість за відсотками у розмірі 31\~344,24 грн.; - заборгованість за комісією у розмірі 1\~000,00 грн.; - заборгованість за пенею у розмірі 15\~225,26 грн. Заборгованість [PERSON] за вищевказаними договорами підтверджується відповідними розрахунками, які містяться у матеріалах справи (а.с. 7-20). Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, представник позивача на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості. Таким чином, представником позивача заявлено суду до стягнення у розмірі 37 864,43 доларів США, що за курсом 26,24 грн. складає 993 562,64 грн. за кредитними договорами № 206229-1 від 25.06.2007 року, № DN1RR505032734 від 28.01.2008 року, № 107351 від 18.09.2008 року 18.08.2020 року Банк направив претензію кредитора до ДДДНК (а.с. 57). У відповіді ДДДНК від 21.08.2020 року № 2478/02-14, яка була отримана позивачем 04.09.2020 року, позивача було повідомлено, що спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 58). Позивачем було направлено лист-претензію відповідачу [PERSON] щодо його обов`язку як спадкоємця сплатити заборгованість (а.с. 59, 60-61), однак заборгованість відповідачем погашена не була. Положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України визначено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. За змістом вказаної норми права цивільні обов`язки особи, в тому числі ті, які виникли на підставі договорів та інших правочинів, припиняються з часу смерті боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання спадкодавцем зобов`язань за укладеним ним кредитним договором. З наявних доказів слідує, що між сторонами виникли зобов`язання за кредитним договором, які відповідач не виконала. Нормою статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Згідно із статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1281 ЦК України визначено порядок та строки пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, згідно якого спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги (частина перша). Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга). Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (частина третя). Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта). Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що строки пред`явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, а тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника. За положеннями пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту. Таким чином, за змістом наведених норм закону кредитор боржника або повинен подати вимогу безпосередньо спадкоємцям, або звернутись до нотаріуса з вимогою, яку нотаріус доводить до відома спадкоємців, що прийняли спадщину, або виконавця заповіту. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Частиною 1 статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. До спадкоємця боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише в межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 486/2010, відкритої після смерті [PERSON] , спадкова справа відкрита на підставі претензії кредитора, спадкоємець [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Матеріали справи не містять відомостей щодо спадкового майна, в межах вартості якого спадкоємець зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора, за матеріалами справи не встановлено факту успадкування будь-якого майна після смерті [PERSON] , представником позивача, у свою чергу, не доведено протилежного. Отже, позивачем не доведено одержання відповідачем [PERSON] у спадщину будь-якого майна, в межах вартості якого він зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора спадкодавця. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 2. ч. 2. ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed