Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно та поділ майна подружжя, мотивуючи позов по тим підставам, що 20 січня\~2017\~року Виконавчим комітетом Гур?ївської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] \~від 20.01.2017\~року. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.04.2020\~по справі №490/8442/19 позов [PERSON] \~до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між сторонами було розірвано. 21.03.2017\~між Позивачем як Покупцем та [PERSON] , як Продавцем, був укладений Договір купівлі-продажу майнових прав №H.P.c.2-64, за умовами якого Продавець продає, а Покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] . На виконання Договору купівлі-продажу майнових прав №H.P.c.2-64 від 21.03.2017 Позивач виплатив\~562 820,00 гривень, що становило вартість майнових прав на 40,2 квадратних метри квартири [ADDRESS] . Підтвердженням цьому є Довідка до Договору купівлі-продажу майнових прав №H.P.c.2-64. Оплати були здійснені Позивачем 21.03.2017\~-\~190 000,00 гривень та 19.06.2017\~- 372 820,00 гривень. Для здійснення оплати 21.03.2017\~Позивач зняв\~197 000,00 грн. з власного рахунку в АТ «Кредобанк», що підтверджується випискою по особовому рахунку з 01.03.2017\~по 25.09.2019. Дані кошти були перераховані на рахунок Позивача Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, після того як ПАТ «Платинум Банк», в якому у Позивача був депозит, було віднесено до категорії неплатоспроможних. 19.06.2017\~Позивач здійснив оплату за рахунок коштів, які зняв з власного рахунку в АТ КБ «Приватбанк»\~9600,00 доларів, що підтверджується випискою з рахунку, та 14000,00 грн., отримані Позивачем від ФГ «Стадниця Агро» як авансовий платіж в рахунок орендної плати за земельну ділянку (пай), що підтверджується договором оренди землі від 21.06.2017, видатковим касовим ордером №6 від 12.06.2017\~та довідкою від 10.09.2021. 03.07.2017\~Позивачем було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Витягом №91185318. Отже, вказує про те, що кошти, за які придбано квартиру [ADDRESS] були власними кошти Позивача. В жовтні\~2017\~року сторони прийняли рішення придбати квартиру в м. Ірпінь та оглянувши наявні варіанти, вирішили купити однокімнатну квартиру в [ADDRESS] . На той час будинок, в якому знаходилась дана квартира, будувався. Забудовник запропонував купівлю майнових прав на об?єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] , з можливістю здійснювати оплату вартості майнових прав частинами. Сторонами було прийнято рішення оформляти дану квартиру на Відповідачку. Для здійснення оплати майнових прав на об?єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] , Позивач продав свій автомобіль HYUNDAI\~2013\~року. А саме 03.10.2017 Позивачем відчужено автомобіль за ціною\~212 815,65 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу\~4841/2017/648748. Кошти від продажу автомобіля були покладені Позивачем на депозитний рахунок в АТ КБ «Приватбанк». Проте, 06.10.2017\~кошти у сумі 10 000,00 доларів були Позивачем зняті з депозитного рахунку в АТ КБ «Приватбанк» для оплати майнових прав на квартиру, що підтверджується випискою з рахунку. Оплата майнових права на квартиру [ADDRESS] здійснювалась частинами, а саме 06.10.2017\~було сплачено\~135 000,00 грн., 11.11.2017 - 10 680,00 грн., 05.01.2018\~- 22 320,00 грн., 28.03.2018\~- 20 920,00 грн., 25.05.2018 - 11 170,00 грн. Позивач вказує про те, що це ті оплати, які здійснені за рахунок відчуження автомобіля, який було придбано Позивачем до шлюбу з [PERSON] . Всього сторонами було сплачено\~723 360,00 гривень за майнові права на квартиру [ADDRESS] . Це сума, яка була визначена після закінчення будівниці будинку з урахуванням того, що площа квартири змінилась в більшу сторону. Частина коштів для оплати майнових прав була отримана [PERSON] внаслідок продажу власної квартири в м. Миколаєві, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2018. Ремонт даної квартири здійснювався за спільні кошти. Зокрема, розпискою підтверджується оплата Позивачем 19.03.2019\~ремонтних робіт на загальну суму\~2000\~доларів. 12 травня\~2019\~року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] стали: технічний паспорт від 27.12.2018,\~виданий СГ ТОВ «Техсервісбуд», довідка б/н від 28.11.2018, акт приймання-передачі квартири від 28.11.2018, договір купівлі-продажу майнових прав №Л2-с.2-65 від 28.11.2018. Таким чином, Позивач вказує про те, що квартира [ADDRESS] , яка була зареєстрована за [PERSON] була придбана за спільні кошти подружжя. Після розірвання шлюбу оригінали документів на квартиру [ADDRESS] , Позивач віддав Відповідачці, в тому числі договори, частину актів приймання готівки, довідки, технічний паспорт. Враховуючи викладене, Позивач стверджує про те, що однокімнатна квартира [ADDRESS] , є особистою приватною власністю Позивача, так як придбана останнім хоча і період шлюбу, проте за особисті кошти. А однокімнатна квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , так як придбана в період шлюбу, за спільні кошти подружжя. Домовитись з Відповідачкою про добровільний поділ майна не вдалося, тому Позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 40,2 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати об?єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру загальною площею 46,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ???В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 46,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 46,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на Відповідача. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Ухвалою суду від 15.11.2021 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 30.11.2022 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. В судовому засіданні відповідач просила позов задовольнити частково, а саме визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 40,2 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 46,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вислухавши думку сторін по справі, виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності з ч. 1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Частиною 2 ст.\~78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 20.01.2017 зареєстрували шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва по справі №490/8442/19 від 09.04.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91185318 від 05.07.2017, за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , підстава набуття права власності: договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: Н.Р.-С.2-64 від 21.03.2017, сторони: продавець [PERSON] та покупець [PERSON] , акт приймання-передачі квартири від 30.06.2017, технічний паспорт від 20.01.2017. Згідно акту приймання-передачі грошових коштів 21.03.2017 [PERSON] за договором купівлі-продажу майнових прав №Н.Р.-с-64 від 21.03.2017, передав Продавцю 190000,00 грн., 19.06.2017 [PERSON] передав за вказаним договором кошти в розмірі 372820,00 грн., 19.06.2017 [PERSON] передав за вказаним договором кошти в розмірі 5000,00 грн. Всього за вказаним договором було сплачено кошти в розмірі 562820,00 грн., що становить вартість майнових прав 40,2 кв.м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 215046237 від 06.07.2020, 12.02.2019 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , підстава набуття права власності: договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: Л2-с-65 від 28.11.2018, сторони: продавець [PERSON] та покупець [PERSON] , акт приймання-передачі квартири від 28.11.2018, технічний паспорт від 27.12.2018. Згідно Акту приймання-передачі грошових коштів 06.10.2017 [PERSON] за договором купівлі-продажу майнових прав №Л2-с.2-14 від 06.10.2017, передала Продавцю кошти в сумі 135000,00 грн., 11.11.2017 [PERSON] передала за вказаним договором кошти в розмірі 10680,00 грн. та 400 дол. США, 05.01.2018 [PERSON] передала за вказаним договором кошти в розмірі 22320,00 грн. та 500 дол. США, 28.03.2023 [PERSON] передала за вказаним договором кошти в розмірі 20920,00 грн., 25.05.2018 [PERSON] передала за вказаним договором кошти в розмірі 11170,00 грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною 1\~статті 57 СК України\~встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо вимог позивача про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру, наголошувала на тому, що кошти на покупку квартири загальною площею 40,2 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , були їх спільними. Представник позивача стверджувала, що кошти на покупку спірної квартири надавались позивачем від реалізації автомобіля, депозитні кошти, а також кошти від надання в оренду земельної ділянки. Разом з тим, суд не вбачає з наданих позивачем доказів, що саме за вказані кошти була придбана спірна квартира. Відповідач в свою чергу стверджувала, що кошти на покупку квартири за адресою: [ADDRESS] , були її особистими, а тому просила визнати за нею право власності на спірну квартиру, проте, будь яких доказів цьому відповідачем надано не було. З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та ні позивачем, ні відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і наявність підстав\~для поділу майна подружжя. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір суд покладає на відповідача.

Outcome: partial