Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

В квітні 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до\~Головного управління\~Національної поліції\~в Дніпропетровській\~області \~,\~в якому\~ просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення за прогул, поновити на роботі, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що вона 30.03.2020 року була прийнята на посаду діловода Апостольського відділення поліції Нікопольського відділу поліції з 01.04.2020 року наказом № 98 о/с. 22.08.2021 року в зв`язку з реорганізацією позивачка була призначена на посаду діловода відділення поліції № 10 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, що знаходиться в м.Зеленодольську. 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства, Президент України підписав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», згідно яким воєнний стан запроваджується з 5 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. В березні 2022 року позивачка звимушена була виїхати до більш безпечного місця, а саме до м. Мукачева Закарпатської області задля безпеки її малолітньої дитини доньки [PERSON] , 2015 року народження, оскільки ані місце їхнього проживання м.Апостолове Криворізького району, ані місце роботи м.Зеленодольськ в березні 2022 року не були безпечними місцями для проживання та роботи, бо військові дії відбувалися на відстані 7-10 км. Натомість, згідно наказу відповідача від 18.03.2022 № 373 о/с позивачку було звільнено за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення за прогул здійснено незаконно, оскільки відсутність позивача на роботі 18.03.2022 року обумовлена необхідністю збереження нею свого життя та здоров`я, а також життя та здоров`я її малолітньої дитини. Копію оскаржуваного наказу про звільнення від 18.03.2022 року № 373 о/с вона особисто отримала 06.03.2023 року. Тому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 18 березня 2022 року № 373 о/с «По особовому складу» про звільнення її з посади діловода відділення поліції № 10 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області відповідно до частини 4 статті 40 КЗпП України. Поновити її на роботі у Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області на посаді діловода відділення поліції № 10 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та допустити виконання рішення суду в цій частині до негайного виконання. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 березня 2022 року по 19 березня 2023 року в сумі 130793,00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяві підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з викладених у ній обставин. У судовому засідання представник відповідача проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. До суду подав відзив на позовну заяву, просив застосувати строк позовної давності. Вважав, що позивачка самовільно залишила місце роботи та виїхала 16.03.2022 року за межі Дніпропетровської області, оскільки Апостолівська територіальна громада ніколи не входила до Переліку територій , що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації , оточенні (блокуванні). Тому поважних причин нез`явлення на роботу 17.03.2022 року у позивачки не було. Отже позов задоволенню не підлягає. Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку є похідними від вимог про визнання звільнення незаконним, тому задоволенню також не підлягають. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. 08.02.2021 року [PERSON] була прийнята на посаду діловода відділення поліції № 10 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області наказом № 44 о/с. 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони, Президент України підписав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», згідно яким воєнний стан запроваджується з 5 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. В березні 2022 року позивачка виїхала до м. Мукачева Закарпатської області, оскільки на утриманні має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , та у зв`язку з активними бойовими діями та обстрілами м.Зеленодольська Криворізького району Дніпропетровської області, де розташоване відділення поліції № 10 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області та біля м.Апостолове Криворізького району Дніпропетровської області, де вони мешкають. Тобто місце проживання та місце роботи позивачки знаходиться в безпосередній близькості від зони бойових дій. 16.03.2022 року [PERSON] разом з донькою стала на облік в ЦНАП Мукачівської міської територіальної громади , як тимчасово переселені особи. Згідно наказу відповідача від 18.03.2022 № 373 о/с позивачку було звільнено на підставі доповідної записки начальника Криворізького РУП Васильєва В.В. від 17.03.2022 року про відсутність працівника на робочому місці , причина звільнення - прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до cт. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 року (із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022) на території України введено воєнний стан. 15.03.2022 прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ не скасовує і не змінює норми КЗпП України щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця. П. 4 ст. 40 КЗпП України передбачає розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) саме «без поважних причин». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК). У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2021 у справі № 235/5659/20 зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Саме з`ясування поважності відсутності позивачки [PERSON] на роботі є визначальним фактом для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, в даному випадку ведення воєнних дій. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника (Постанова КЦС ВС від 05.12.2018 у справі № 754/16137/15-ц). У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Позивачка в позовній заяві вказувала на те, що з метою збереження свого життя та життя своєї дитини [PERSON] , 2015 року народження, в березні 2022 року вимушена була виїхати з м. Апостолове Криворізького району Дніпропетровської області до більш безпечного місця, так як на території Зеленодольської громади - м.Зеленодольськ , де розташоване місце роботи позивачки, а саме, відділення поліції № 10 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області та біля м.Апостолове місце проживання позивачки, в березні 2022 року відбувались активні бойові дії, що підтверджується публікаціями відеозвернень і міського голови Кривого Рогу Вілкула О. , і Зеленодольського міського голови та є загальновідомими фактами. З акту № 20 від 17.06.2022 року, складеного комісією , створеною на підставі розпорядження Апостолівського міського голови, судом встановлено, що помешкання позивачки у [ADDRESS] , було пошкоджене внаслідок обстрілів збройними силами рф 14.06.2022 року. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 204-р від 06.03.2022 до територій, на яких проводяться активні бойові дії належать: Чернігівська, Сумська, Харківська, Херсонська, Миколаївська, Запорізька, Донецька, Луганська, Житомирська, Одеська, Волинська, Дніпропетровська, Київська та м. Київ. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі статтею 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Визначаючи справедливий баланс між правом особи на безпечне для життя і здоров`я довкілля та правом на справедливий суд, слід зазначити про пріоритет природного права особи на життя та безпечне довкілля, яке визнається усіма цивілізованими народами і націями та є загальним спадком європейської правової традиції, позитивний обов`язок щодо забезпечення якого на території України покладено на Державу Україна. Так, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1 Конституції України). Суд зазначає, що невихід позивача на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не може мати наслідком звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України за підставою «прогул». Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин, у такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада. Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача про те, що від позивача не надходило заяв про відсутність на роботі з поважних причин, оскільки відсутність працівника на роботі у зв`язку з бойовими діями не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини. Тому, до з`ясування причин відсутності працівника та отримання від нього письмових пояснень, доцільно було обліковувати його, як працівника, відсутнього з нез`ясованих або з інших причин, а не звільняти з роботи. За змістом ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Судом також встановлено, що на порушення вимог частини 1 статті 149 КЗпП України письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, які стали підставою для звільнення [PERSON] у неї не відбирались. При цьому, ГУНП в Дніпропетровській області не вжило ніяких заходів для отримання від [PERSON] таких пояснень, зокрема, вимоги про надання у визначений строк письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі та документів на підтвердження причин відсутності, відповідач на адресу [PERSON] не надсилав, відповідного акту про її відмову у визначений строк надати письмові пояснення не складав. Копія наказу про звільнення не направлялася позивачці поштою, як і пропозиції надати письмові пояснення останній поштою також не надсилались. Доказів зворотнього відповідачем не надані. Щодо надіслання на мобільний номер телефону копії наказу про звільнення від 18.03.2022 року суд не приймає до уваги як належний спосіб повідомлення про звільнення, оскільки відповідачем не надано доказів попередньої згоди сторін трудових правовідносин на обмін офіційними документами засобами електронного зв`язку. За вказаних обставин, суд, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконними та скасування наказу\~Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 18 березня 2022 року № 373 о/с «По особовому складу» про звільнення [PERSON] з посади діловода відділення поліції № 10 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за прогул без поважних причин на підставі частини 4 статті 40 КЗпП України. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Відповідно до п.8 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року з наступними змінами та доповненнями, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно роз`яснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 березня 2022 року по 19 березня 2023 року. Відповідно до довідки № 1913 від 18.04.2023 року про середній заробіток [PERSON] , наданої представником відповідача, судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 490,15 грн. Число робочих днів за період з 19.03.2022 року по 19.03.2023 року складає 260 днів, отже розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу , що підлягає стягненню становить: 490,15 грн. х 260 днів = 127439,00 грн. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає таке: Відповідач вважає, що позивачкою пропущений строк звернення до суду, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України, вказуючи, що позивач мала скористатися своїм правом на звернення до суду з моменту виявлення нею порушення свого права, а саме з 19.03.2022 року у місячний строк. Згідно з положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Оскільки копію наказу про звільнення позивачка особисто отримала 06.03.2023 року , звернулася до суду 05.04.2023 року, то суд вважає, що нею не пропущений строк звернення до суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Приймаючи до уваги, що при подачі позову позивачка була звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про поновлення на роботі, а за частину позовних вимог - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплатила судовий збір в сумі 1073,60 грн., то у зв`язку із задоволенням позовних вимог про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60грн. (мінімальна ставка за вимоги немайнового характеру - поновлення на роботі), а на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60грн. (мінімальна ставка за вимоги майнового характеру - стягнення середнього заробітку). Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення суду в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Outcome: partial