Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду за позовом до відповідачів , в якому просив скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власнсоті на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про припинення іпотеки та про припинення заборони відчуження , внесені 18.05.2018 року державним реєстратором Баштанського РВ ВДВС відносно квартири за адресою [ADDRESS] ; запис про право власності за власником [PERSON] , запис про право власнсоті - власник [PERSON] на вказану квартиру. В обгрунтування позову посилалися на те, що АТ «Укрсиббанк» після перейменування юридичної особи є повним правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «УкрСиббанк» та АКІБ «УкрСиббанк».В зв`язку з невиконанням позичальником [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договром від 06.07.2005 року, забезпеченого іпотекою нерухомого майна - квартири за адресою [ADDRESS] , Банк звернувся до суду за достроковим стягненням суми боргу та рішенням суду від 20.10.2011 року з Мілєвої м.,А та фінансовго поручитиеля [PERSON] , в солідарному порядку було стягнуто на користь Банку заборгованість за простроченим кредитом в загальному розмірі 163 268,79 грн. та судові витрати. Проте рішення на час звернення до суду не виконано, заборгованість станом на 16.04.2020 року становить 60 324,62 долари США.Банк розраховував під час примусового виконання рішення суду на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки . Проте 25.05.2018 року Банку стало відомо з відповіді ГТУЮ у Миколаївській області , що державним реєстратором 18 травня 2018 року проведено без наявності законних підстав припинення обтження № 26221274 - іпотека - на вищевказану квартиру , яка є предметом іпотеки. З інформаційноїх довідки від 01.08.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Банку стало відомо, що іпотечна квартира відчужена та належить новому власнику [PERSON] на підставі догвору купівлі-продажу від 22.05.2018 року , обтяження відсутні. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва у справі № 487/5566/18 відмовлено Банку у зверненні стягнення на предмет іпотеки до нового власника [PERSON] за пропуском строку позовної давності, проте при цьому судом встановлено, що дія іпотеки є відновленою, договір іпотеки є чинним, адже державна реєстрація припинення обтяження проведена на підставі неіснуючих оригіналів документів та підробленого рішення суду, договір відчуження предмета іпотеки відбувся без згоди АТ «УкрСиббанк» як іпотекодержателя. За такого, в силу прямих приписів ст.9, 12 ЗУ «Про іпотеки» договори відчуження предмету іпотеки - договір купівлі продажу від 22.05.2018 року та договір дорування від 24.02.2020 року є нікчемними як такі, що вчинені без згоди іпотекодержателя. Крім того, з хронології подій вбачається, що відповідачі діяли навмисно , недобросовісно, зловживаючи своїми правами та за метою уникнення звернення стягнення на майно. Отже право власності за такими договорами у відповідачів не виникло, за такого записи про їх право власності на вказану квартиру підлягають скасуванню як наслідок застосування правових наслідків нікчемності правочинів. Отже порушені права іпотекодержателя мають бути відновлені шляхом скасування записів про припинення іпотеки та про право власності відповідачів у Державних реєстрах. В червні 2021 року [PERSON] , подала до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ "УкрСиббанк", треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання зобов`язання за договром припиненим, із застосуванням наслідків припиненим , в якій просили визнати зобов`язання [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 205- ф від 06.07.2005 року, укладеним між нею та Банком- припиненими, визнати зобов`язання [PERSON] за договром іпотеки б\\н від 06.07.2005 року , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Горбуровим К.Є. та зареєстрованим за № 72, укладеним в забезпечення зазначеного кредитного договру - припиненим. В обгрунтування позову посилалися на те, що рішення суду , яким достроково стягнуто з неї заборгованосіть за вказаним кредитним договором виконано в повному обсязі у сумі 165 020,79 грн , отже заборгованість погашена. Як наслідок шляхом повного виконання припинилися зобов`язання як за кредитним договром, так і за догвором іпотеки, як похідним від основного зобов`язанням. Також зазначає, що твердження Банку про те, що відповідачі вчинили договори внаслдіок зловмисної домовленості з метою уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки є голослівними, до того ж рішеннями судів вже встановлене недобросовісне користування банком своїми правами та повна бездіяльність кредитора щодо стягнення кредитної заборгованості. Також зазначила, що не погоджується з нарахованою Бакном заборгованістю у розмірі понад 60 000 доларів США, адже розмір заборгованості встановлений рішенням суду у справі № 2-3327/2011 року і в такий спосбі банк намагається поставити під сумнів законність судового рішення, що набрало законної сили. Представником АТ «УкрСиббанк» надано відзив на зустрічний позов, в якому вимоги позову не визнають в повному обсязі. В обгрнутування своїх заперечень посилаються на нікчемність договроів про відчуження предмету іпотеки за наявності чинного договору іпотеки. Також зазначають, що твердження позивача за зстрічним позовом про припинення зобов`язання за кредитним договром не є коректним, адже таке виконання не є проведеним належним чином. Так, чинним заокнодавством України не передбачено заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, а кредитний договрі був укладений саме в доларах США, отже має бути виконаний у такій валюті.Проте рішення суду було постановлено ще в 2011 році, коли була відсутня судова практика про стягнення боргу в іноземній валюті, отже тоді суди стягували заборгованість за валютними кредитами лише в гривні. Вказана справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В. з 21.02.2022 року. Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 06.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді Саламатіна О.В, на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року. Ухвалою суду від12.07.2022 справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи продовжити в підготовчому провадженні та призначити проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 10.08.2023 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до ПАТ "УкрСиббанк", треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання зобов`язання за договором припиненим, із застосуванням наслідків припиненим , в якій просить визнати зобов`язання [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 205- ф від 06.07.2005 року, укладеним між нею та Банком- припиненими, визнати зобов`язання [PERSON] за договором іпотеки б\\н від 06.07.2005 року , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Горбуровим К.Є. та зареєстрованим за № 72, укладеним в забезпечення зазначеного кредитного договору, припиненим, - та об`єднати в одне провадження з первісним позовом . Зобов`язано представника АТ "УкрСиббанк" до наступного судового засідання надати докази на підтвердження прийняття Банком сплати від [PERSON] грошових коштів, внесених на депозит приватного нотаріуса в березні 2021 року, - з зазаначеннм призначення платежу та його розподілення. Зобов`язано відповідачку [PERSON] та її представника адвокатат Матвієнка І.Ю. надати до наступного судового засідання докази на підтвердження наявності або відсутності родиннихї зв`язків між відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Закрито підготовче провадження по справі за позовом АТ\~ "УкрСиббанк" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про нікчемність правочинів та застосування наслідків нікчемності правочинів та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ "УкрСиббанк", треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання зобов`язання за договорами припиненими із застосуванням наслідків припиненння. До судового засідання представника відповідачки адвокат Матвієнка І.Ю. надав суду затребувані судом докази на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами, а [PERSON] є їх рідним батьком. Представник позивача АТ "Укрсиббанк" в судовому засіданні просила про задоволення позову з викладених в ньому підстав. Зазначила, що права банку є порушеними внаслідок вчинених відповідачами правочинів, які є недійсними в силу прямої вказівки ст. 12 ЗУ "Про іпотеку".На терперішній час реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачами прямо перешкоджає Банку скористатися своїми правами згідно ст. 36-38 ЗУ "Про іпотеку" та звернути стягненя на іпотечне майно в позасудовому порядку, про що прямо зазначено в іпотечному договорі, адже іпотека на теперішній час не є припиненою. При цьому банк не визнає виконання поручителем [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, адже на час ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитом в 2011 році гривневий еквівалент суми заборгованості, що визначалася за договором у валюті -доларах США не відповідає цій сумі у доларах США на момент сплати заборгованості у 2021 році. Про це свідчить розподіл Банком сум за виконанням, отже на теперішній час за позичальником рахується сума заборгованості у майже 60 000 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у майже 15 000 доларів СШа ат нарахованих відсотках за час корситування кредитом у майже 40 000 доларів США. Представник відповідача [PERSON] адвокат Матвієнко І.Ю. в судовому засіданні просив про задволення зустрічного позову, посилаючись на те, що фінансовим поручителем, з якого також в солідарному порядку була стягнута вся сума заборгованості за кредитним договром в повному розмірі- виконав добровільно свої зобов`язання і сплатив на рахунок банку усю суму згідно рішення суду, яким стягнута вся сума зоборгованості достроково і в повному обсязі. Отже, зобов`язання позичальника за кредитним договром є виконаними , а отже і припиненими. Як наслідок припинення основного зобов`язання в зв`язку з його повним виконанням припинилися зобов`язання і за забезпечувальним зобов`язанням договром іпотеки. Як наслідок вважаєа, що первісний позов не підлягає виконанню з тих підстав, що оскільки зобов`язання за договором іпотеки є припиненими, отже не існує порушеного права іпотекодержателя існуванням оспорюваних ним записів- адже Банк все одно не має права звернути стягнення на предмет іпотеки.А за аткого, перебування предмету іпотеки у власноості відповідачів жодним чином не порушує права Банку. Згідно усталеної практики Верховного Суду, якщо суду установить, що відсутнє порушене право позивача, то і інші обставини справи не підлягають дослідженню та оцінки судом. Відповідачі [PERSON] , та [PERSON] , надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, підтримали вимоги зустрічного позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст.2ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Частиною 1 статті 1054ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як визначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Між АКБ інноваційний Банком «УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] , 06 липня 2009 року було укладено Кредитний договір № 205-ф , до якого в подальшому вносилися зміни згідно з додатковими угодами № 1 03.02.2009 року Згідно з вказаним Кредитним договором позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 35 000 доларів США строком до 05 липня 2012 року. Судом також встановлено, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 06.07.2005, зареєстровано у нотаріальному реєстрі за № 571 , за умовами якого [PERSON] , передала в іпотеку банку чотирикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 106,9 кв.м., вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін 303 153 грн. Згідно п. 1.2.2 зобов`язання по поверненню отриманого кредиту повинні бути виконані до 05.07.2012 року, а згідно п. 6.1. договору іпотеки - він діє з моменту нотаріального посвідчення і до повного виконання зобов`язань , що забезпечені іпотекою за цим Договором. За умов цього Договру, іпотекодатель зобов`язаний не порушувати прав іпотекодержателя, що надані останньому ЗУ «Про іпотеку». Згідно розділу 4 «Звернення стягнення» цього Договру, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напсиу нотаріуса, застереження про задволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» та розділу 5 цього Договру- а саме : передання предмету іпотеки у власність іпотекодержателя та право іпотекодержателя продати предмет іпотеки від свого імені. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна - протягом липня - серпня 2005 року в зазначені реєстри приватним нотаріусом були внесені відповідні записи про обтяження вказаної квартири за зазначеним договором іпотеки , накладено заборону на нерухоме майно. Встановлено, що в порушення умов Кредитного договору Позичальник взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконував, графіку погашення заборгованості за кредитом не дотримувався, у зв`язку з чим Позивач 30 серпня 2010 року звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення усієї заборгованості, і рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 20 жовтня 2011 року позовні вимоги Банку були задоволені та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за кредитним договром від 06.07.2005 року заборгованість в розмірі 163268,79 гривень, яка складається з 128206,35 грн заборгованість по соновному та простроченому тілу кредита, 10766,46 грн заборгованості по відсоткам, 24295,98 грн пені. При цьому, як вбачається з вказаного рішення суду, Банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення суми заборгованості саме в гривневому еквіваленті. При цьому\~вказаним рішенням\~встановлено,\~що позивачем\~в липні\~2010\~року була\~вручена вимога\~позичальнику про\~дострокове виконання\~усіх зобов`язань\~за договором.\~ Таким чином, ще з 2010 року , пред`явивши вимогу 12 липня 2010 року, строк виконання зобов`язання змінено, і позивач набув право на задоволення своїх вимог до позичальника, заборгованість якого була визначена судовим рішенням, за рахунок квартири переданої [PERSON] в іпотеку Банку. Згідно відповіді ГТУЮ у Миколаївській області від 25.06.2018 року Банку повідомлено, що за наслідками службової первірки встановлено, що 18.05.2018 року державним реєстратором Баштанського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Іскяндаровою А.Ф, проведено державну реєстрацію припинення обтяження № 26221274 - іпотека, квартира в [ADDRESS] , іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель АКІБ "Укрсиббанк" та погашено запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек № 3852294. Також під час службової перевірки встановлено, що державна реєстрація проведена по документам, оригіналів та сканкопій яких не існує, а також на підставі рішення суду, яке Центральним районним судом м.Миколаєва не ухвалювалося взагалі. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу № 1844 від 22.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Поліщук Л.В., право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] ( рідна сестра іпотекодателя). В подальшому на підставі договору дарування від 24.02.2020 року № 321, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Літвінчук А.А., право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] ( рідний батько іпотекодателя). Також як вбачається відомостей Державного реєстру іпотек, 18.05.2018 року було внесено запис про припинення обтяження вказаного предмета іпотеки на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва № 487/55641/18-ц від 14 березня 2018 року, та 03.05.2018 року на підставі листа б/н АКІБ «УкрСиббанк». Як встановлено судом, рішення суду від 14.03.2018 року, на підставі якого були зняті заборони на відчуження предмету іпотеки, не ухвалювалось, а згідно з відомостями Центрального районного суду м.Миколаєва цим судом цивільна справа за таким номером в суді не зареєстрована взагалі. За такого, у разі відсутності чинного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі рішення суду, яке не існує. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Як зазначає позивач за первісним позовом, станом квітень 2020 року за позичальником [PERSON] , рахується заборгованість за кредитним договром № 10605514000 від 06.07.2005 року у загальному розмірі 60 324,82 долари США, що становить еквівалент за курсом НБУ станом на 17.04.2020 року 1 642 150,77 грн., та яка складається з 16 249,22 долари СШа за тілом кредиту та 44 075,40 доларів СШа за відсотками, які нараховані Банком за процентною ставкою 28% річних за період з 11.12.2006 по 28.02.2020 року включно. Як вбачається з рішення від 23 жовтня 2019 року Центрального районного суду м. Миколаєва у справі № 487/5566/18, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2020 року\~та Постановою від 07 жовтня 2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - \~\~в задоволенні позову відмовлено.Так, Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, в якому просив з метою погашення заборгованості на користь ПАТ "УкрСиббанк" , що виникла внаслідок невиконання уморв кредимтного договру № 205-ф від 06 липня 2005 року по кредиту та процентам у розмірі 52627,86 доларів США та пені у розмірів 2708,27 грн, з яких 16249,22 долари США - заборгованість по кредиту, 36378,30 доларів США заборгованість по відсотках, 878,30 грн пеня за несвоєчасне погашення заброргованості за кредитом в строк з 25.07.2017 року по 25.07.2018 року , 1829,97 грн пеня за несмвоєчасне погашення заборгованості за процентами в строк з 25.07.2017 по 25.07.2018 року та 1762 грн судового збору - звернути стягнення на предмет іпотеки : чотирикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 106,9 кв.м., що належить [PERSON] , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ЗУ "Про іпотеку" за початковою ціною 303153,00 грн. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявлені банком позовні вимоги є обґрунтованими, однак банк пропустив позовну давність, про застосування якої просив представник відповідача, поважних причин пропуску цього строку банк не навів. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця\~\~і\~\~має\~\~всі\~\~його права і несе всі його обов`язки за іпотечнимдоговором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. У разі відсутності чинного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі рішення суду, яке не існує. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Як вбачається з вказаних судових рішень , встановивиши, що державний реєстратор Баштанського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Іскяндарова А. Ф. провела державну реєстрацію припинення обтяження № 26221274 - іпотеки вказаної квартири, іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель АКІБ «Укрсиббанк», та виключила запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек № 3852294 за документами, оригіналів та сканкопій яких не існує, а також на підставі рішення суду, яке Центральний районний суд м. Миколаєва не ухвалював, суди дійшли правильного висновку, що іпотека є дійсною для [PERSON] як набувача цього майна.\~\~ Такі висновки судів відповідають висновками Верховного Суду викладеним, зокрема, у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 640/3775/16-ц (провадження № 61-17880св18). Як зазначено Верховним Судом, аргументи касаційної скарги щодо незастосування судами при вирішенні справ по суті заявлених вимог постанов Верховного Суду щодо нікчемності укладеного договору купівлі-продажу Верховний Суд не взяв до уваги, оскільки суди обґрунтовано вважали, що у цій справі іпотека є дійсною для кінцевого набувача спірного майна. Суди встановили, що, направивши позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту 12 липня 2010 року, банк змінив строк виконання зобов`язання, і з часу невиконання такої вимоги у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, однак позов подано до суду лише\~\~\~\~у серпні 2018 року. Суди не встановили і позивач не зазначив поважних причин пропуску ним позовної давності за заявленими вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.\~\~ Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові\~\~від 17 червня 2020 року у справі № 759/12136/15 (провадження № 61-17165св19). За таких обставин суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог\~\~з підстав спливу позовної давності. З урахуванням зміни строку основного зобов`язання Банк був зобов`язаний подати до суду позов у строк щонайбільше до липня 2015 року ( час закінчення строку дії основного зобовязання) , а щонаймеше - до липня 2013 року, коли було змінено строк виконання основного зобов`язання до 04 квітня 2013 року, натомість звернувся до суду з позовом лише у серпні 2018 року, тобто поза межами позовної давності. Також ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 15.10.2019 року у справі № 2-3327/11 , залишеною без змін Постановою від 01.04.2020 року Миколаївського апеляційного суду, відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "УкрСибБанк" про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання по справі №2-3327/11 за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСибБанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором .Як вбачається з вказаної ухвали суду, виконавчий лист видано Центральним районним судом м. Миколаєва у 2012 році.АТ «УкрСибБанк» вперше звернулося до Центрального ВДВС м. Миколаєва із запитом щодо ходу виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа лише в квітні 2018 року, а до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання банк звернувся тільки в серпні 2018 року.Однак,заявник, як стягувач у виконавчому провадженні, мав об`єктивну можливість цікавитись стадією виконавчого провадження, своєчасно вчиняти процесуальні дії щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання.Обставин, які б унеможливлювали своєчасне ознайомлення стягувачем з матеріалами виконавчого провадження банком не зазначено.А тому, підстави для визнання наведених у заяві причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання не можна вважати поважними, оскільки фактично має місце неналежне виконання працівниками АТ «УкрСибБанк» свого обов`язку щодо своєчасного звернення судового рішення до виконання. Більш того, Банком навіть не надано доказів того, що стягувач взагалі звертався до органів ДВС з заявами про звернення виконавчих листів до примусового виконання. Згідно квитанції № 9 від 24 березня 2021 року [PERSON] ( поручитель за вищевказаним кредитним договром) вніс на депозитний рахунок приватного нотаріуса Машкової С.М. для передачі АТ «Укр Сиббанк» на виконанян зобов`язання за рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.10.2011 року справа № 2-3327/2011 165 020 грн 89 коп. Від приватного нотаріуса Банком в травні 2021 року були отримані грошові кошти в сумі 165 020,79 грн, які були розподілені 25.05.2021 в наступній черговості 876 грн на погашення судових витрат, 164 144,79 грн конвертовані в 5 984, 55 доларів США, які були розподілені на погашення заборгованості по кредитному договору № 10605514000 згідно рішення суду 1298,37 доларів США на погашення процентів за рішенням суду, 4686,18 доларів США на погашення основної кредитної заборгованості . Так, відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст. ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання на підставі виконання. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. Заперечуючи щодо задоволення зустрічного позову, представник Банку посилався на те, що фактичне виконання рішення суду не є тотожним припиненню зобов`язанню за кредитним договором, оскільки заборгованість за договором, визначена у валюті кредиту не погашена, а внаслідок знецінення національної валюти за час виконання рішення сума сплачених за рішенням коштів не відповідає розміру заборгованості, що обліковується на рахунках з обліку кредитної операції. Проте, позовні вимоги банку рішенням суду від 20.10.2011 року були задоволені повністю, а тому з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а відповідач втратив можливість нарахування та стягнення з позичальника [PERSON] основного боргу та пені . Отже, з того моменту, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно іпотечного договору могла зберігатись виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання, а тому твердження банку про наявність боргу у вигляді нарахованого основного боргу, пені тощо є необґрунтованими, оскільки дія кредитного договору припинилась, а банк міг лише застосувати своє право, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦПК. Проте протягом більше 10 років Банк таким своїм правом мне скористався. До такого висновку суд прийшов, виходячи з аналізу вищеописаних законодавчих норм, а також роз`яснень, викладених постановах Пленуму ВС України та ВС. Так, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 14.11.2018 року у справі №500/4127/16-ц зазначив, що правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). Крім того, кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання за договором таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом його визнання на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. У вказаній вище справі, банк як кредитор відповідно до статей 6, 627 ЦК України, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті - гривні України. Рішенням суду стягнуто вказану заборгованість. Рішення набрало законної сили і виконавче провадження з виконання цього рішення не може бути відкрито за пропуском стягувачем Банком строку на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Зазначені висновки узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18). Таким чином, наданими позивачем за зустрічним позовом доказами підтверджено виконання ними зобов`язання за кредитним договором, а саме: основне зобов`язання виконано у зв`язку з фактичним повним виконанням судового рішення поручителем [PERSON] , тобто сплати ним всієї суми заборгованості за цим договором, визначеної у рішенні суду. Таким чином, встановивши, що відповідачем за зустрічним позовом використано право на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, розрахованої у національній валюті, а виконання поручителем позивачки [PERSON] зобов`язань за кредитним договором підтверджено внесенням визначеної судовим рішенням суми заборгованості на депозитний рахунок нотаріуса, яке прийнято Банком, суд доходить до висновку, що кредитне зобов`язання припинилосявнаслідок його належного виконання позичальником, що зумовлює припинення іпотеки з огляду на її похідний характер, а тому зустрічні позовні вимоги в цій частині є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Посилання представника Банку на те, що внаслідок знецінення національної валюти за час виконання рішення сума сплачених за рішенням коштів не відповідає дійсному розміру заборгованості, суд вважає безпідставними, адже Банк, як кредитор, реалізуючи своє право на право на звернення до суду, у 2011 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 2007 року та самостійно визначив заборгованість позичальника та поручителя в солідарному порядку у національній валюті - гривні. Також банк безпідставно нарахував відповідачам вищевказану заборгованість у майже 44 000 доларів США після зміни ним строку виконання зобов`язань за кредитним договором та стягнення достроково усієї суми заборгованості з позичальника за кредитниим зобовязаннями, тому вказана сума не може бути стягнута на користь кредитодавця. Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Як зазначено у Постанові ВП ВС від 26.01.2021 року № 522/1528/15-ц, для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої\~статті 16 ЦК України\~заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. Так, відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі N 48/340\~(провадження N 12-14звг19), пункт 4.17\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 911/3594/17\~(провадження N 12-234гс18)). Отже, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої\~статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Враховуючи вищевикладене, суд вважє такий спосіб захисту порушеного права, як зазначила позивачка за зустрічним позовом, належним та ефективним, оскільки матеріалами справи та наданими в суді поясненнями представника Банку підтверджується, що Банком не визнаються вказані зобов`язання припиненими, оскільки Банк заперечує проведення виконання зобов`язання належним чином. Більш того, Банк має намір звернути стягнення на спірний предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки від 06.07.2005 року в рахунок виконання кредитних зобов`язань, які позивачка ввважає припиненими виконанням. Щодо вимог первісного позову. Відповідно до застереження, викладеного в Розділі 5 договору іпотеки, та пункті 4.6 - звернення стягнення по застереженню про задволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 та ЗУ "Про іпотеку " ст. 36. За п.п. 41.1- 4.2 Договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі : рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення позовних вимог Іпотекодержателя , в тому числі у разі неналежного виконання або невиконання зобовязань за основним кредитним договром , а аткож у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених Договором іпотеки. . У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Підстави та спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначені у розділі V Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч.3 ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у\~постанові від 09.02.2021 у справі № 910/56251/20\~(за позовом про стягнення коштів):"…Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.…Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право... " Згідно висновку , викладеного у\~постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц\~(за позовом про витребування майна):"Згідно зі\~статтею 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.З конструкції частини третьої\~статті 13 ЦК України\~випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.…Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої\~статті 16 ЦК України\~суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої\~статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала. Як встановлено вищезгаданим рішенням суду у справі № 487/5566/18 та підтверджується наявними матеріалами справи, та навіть не заперечується відповідачами, договір купівлі продажу від 22.05.2018 року та договір дорування від 24.02.2020 року укладені без згоди іпотекодержателя при наявності чинного та не припиненого договру іпотеки отже ці договори є недійсними в силу прямих приписів закону- ст. 12 ЗУ «Про іпотеку». У частині другій\~статті 16 ЦК України\~законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Згідно зі\~статтею 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до частини першої\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9\~Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 рокуу справі "Марченко М.В. проти України", заява N 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо "права" як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України). З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004\~(справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позов підлягає задоволенню виключно в разі, якщо на момент звернення охоронюване право або законний інтерес є порушеним і задоволення позову призведе до ефективного їх захисту. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, вимоги\~АТ "УкрСиббанк"\~ґрунтуються на його праві як іпотекодержателя майна за іпотечним договором від 06.07.2005 року та полягають у поверненні сторін цього договору у стан, який існував до внесення відомостей про припинення іпотеки та до укладення договору купівлі-продажу іпотекодателем [PERSON] продавцю [PERSON] та подальшим відчуженням останньою предмету іпотеки на користь [PERSON] за договором дарування - шляхом скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень про припинення іпотеки та обтяжень щодо предмета іпотеки та скасування записів про право власнсоті нових набувачів цього майна , тобто у відновленні прав позивача як іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Отже, об`єктом захисту у цьому спорі є права позивача за первісним позовом як іпотекодержателя нерухомого майна за іпотечним договором, за захистом яких він звернувся з даним позовом, а з`ясуванню та встановленню підлягають обставини змісту та чинності прав\~АТ "УкрСиббанк"\~як іпотекодержателя у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 1\~ст. 575 ЦК України\~іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно\~ст. 1 Закону України "Про іпотеку"\~іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст.\~1\~та ч. 1 ст.\~3 Закону України "Про іпотеку"\~іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною 5\~ст. 3 Закону України "Про іпотеку"\~передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 6\~ст. 3 Закону України "Про іпотеку"\~у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно ч. 1\~ст. 7 Закону України "Про іпотеку"\~за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч. 1\~ст. 17 Закону України "Про іпотеку"\~іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього\~Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. Так, суд дійшов висновку про те, що після виконання рішення суду про дострокове стягненя кредитної заборгованості, спірні зобов`язання припинилися, а тому відповідна заборгованість відсутня, отже стягненню не підлягає. Таким чином, заявлені\~АТ "УкрСиббанк"\~у первісному позові вимоги про відновлення реєстрації іпотеки, яка забезпечувала основне зобов`язання, яке наразі є виконаним у відповідності до рішення суду, проте Банком таке виконання не визнається проведеним належним чином, більш того продовжується нараховуватися заборгованість - фактично є спробою ревізії судових рішень в інших справахN487/5566/18 та № 2-3327/2011. Так, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки спір щодо припинення основного зобов`язання вирішено судом, то і всі іпотеки, які забезпечували виконання цього основного зобов`язання, теж є припиненими у розумінні положень ч. 5\~ст. 3 Закону України "Про іпотеку". Отже, у позивача відсутнє право, за захистом якого він звернувся до суду із даним позовом, отже позов задоволенню не підлягає з підстав відсутності порушених прав позивача як іпотекодержателя майна у спірних правовідносинах, так як на момент звернення із позовними вимогами у цій справі у позивача відсутній статус кредитора за укладеним із позичальником кредитним договором. Аналогічна правова позиція викладена у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі N 916/3146/17, у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі N 916/610/19. Також суд додатково враховує, що задоволення первісних позовних вимог позивача про оспорення реєстраційних дій, вчинених за наслідками укладення нікчемних правочинів, на підставі яких було відчужено іпотечне майно , не призведе до відновлення становища позивача та не поновить його права на спірне майно, такі права іпотекодержателю гарантуються Законом, навіть за умови переходу права власності на предмет іпотеки. Разом з тим, таке право Банку вже було встановлено судом, незважаючи на наявність вказаних записів у Державних реєстрах, проте відмовлено у реалізації цього права за пропуском строку позовної давності. При цьому, у Постанові від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17 Велика Палата зробила висновок, що у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задволенні первісного позову у повному обсязі. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі Трофимчук проти України N 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін. Оскільки зустрічний позов було задоволено в повному обсязі, а у задволенні первісного - відмовлено, то відшкодуванню, з урахуванням приписів п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України, підлягають витрати пропорційно задоволених позовних вимог, а саме на користь позивачки за зустрічним позовом сплачений при подачі позову судовий збір з Банку, витрати позивача за первісним позовом відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved