Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

28.12.2016 позивач звернувся із позовом в якому, із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 12.12.2017 та заяви від 12.01.2021, просить стягнути із [PERSON] заборгованість за договором кредиту в сумі 45\~843,74 доларів США та 466\~573,46 грн., з яких: 32\~300,28 доларів США основного боргу; 11\~357,77 доларів США прострочених процентів та 445,47 долари США процентів, передбачених договором; 347\~818,73 грн. пені за основним боргом; 118\~754,73 грн. пені за процентами; 1\~740,22 грн. трьох процентів річних на підставі ст.625 ЦК України. Ухвалою суду від 29.12.2016 відкрито позовне провадження у справі. 06.06.2017 відповідач звернувся із зустрічним позовом в якому просить визнати недійсними укладені між сторонами договори кредиту та іпотеки від 22.08.2008, а також зобов`язати позивача повернути 18\~836,89 доларів США та 13\~135 грн. Ухвалою суду від 04.07.2017 об`єднано вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Ухвалою від 14.08.2020 справу прийнято до розгляду головуючим суддею Цитульським В.І. Ухвалою суду від 05.07.2023 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування\~позову позивач зазначає, що 22.08.2008 між сторонами укладено договір кредиту на 50 тис. доларів США зі сплатою 16,55 процентів річних із кінцевою датою погашення 21.08.2028. Позивачем виконано умови договору, проте відповідач прострочив сплату чергових платежів. Позивач скористався правом вимагати від відповідача дострокового погашення кредиту, проте відповідачем кредит не погашено. Відтак позивачем пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості станом на 30.11.2017. За мотивами письмових заперечень відповідача на позовну заяву, останнім отримано в кредит не 50 тис. доларів США а 232 тис. грн., графік погашення кредиту був виконаний відповідачем у вересні 2013 року, ним не отримувалося попередження про дострокове повернення кредиту. В обґрунтування зустрічного позову відповідач зазначає, що він, як позичальник, уклав із позивачем договір кредиту на виконання якого отримав 232 тис. грн, що було еквівалентно 47\~896,28 доларів США. Забезпечення виконання зобов`язань із повернення кредиту було забезпечено іпотекою майна відповідача. При укладенні договору кредиту позивач не надав відповідачу усю інформацію про кредитні умови. Всупереч інформації банку, відповідача зобов`язали оплачувати оцінку забезпеченого майна. В інформації було занижено відсоток по страхуванню працездатності із 0,003 на 0,0034. Не вказано в яких випадках застосовується яка ставка, а визначено лише її діапазон. Не надано інформації щодо наявних форм кредитування, варіантів повернення кредиту, переваг та недоліків схем кредитування. Не вказано сукупної вартості кредиту. У додатку №2 до договору вказані платежі, що не відповідають умовам договору. Не відповідає вимогам закону умова про встановлення комісії за видачу кредиту. Банком невірно визначався курс при погашенні кредиту, а відповідну методику йому не надано. Відповідачем сплачено позивачу 68\~836,89 доларів США із врахуванням комісії в сумі 500 доларів США, відтак він переплатив 18\~836,89 доларів США (68\~836,89 50\~000). Щодо договору іпотеки, то його недійсність спричиняє недійсність основного зобов`язання. Згідно заперечень\~та відзиву\~на зустрічну\~позовну заяву\~позивача зазначає, що відповідачу надано усю необхідну інформацію перед укладенням договору кредиту, а умови такого договору відповідають умовам закону. Відповідач тривалий час виконував умови договору. Договір та додатки передбачають обов`язок відповідача як повертати основну заборгованість так і сплачувати проценти. Умова про сплату комісії за видачу кредиту була погоджена та сплачена відповідачем. Позивачем подано заяву про застосування строків позовної давності до зустрічного позову, у якій позивач вказує, що такий строк розпочав свій перебіг в момент укладення договорів кредиту та іпотеки 22.08.2008. Позивачем подано заяву про застосування правових наслідків правочину в порядку ст.1057-1 ЦК України. Позивачем подано пояснення щодо висновку експерта у якому останній вказує що експерт при розрахунку суми пені урахував курс НБУ, який діяв на кінець кожного періоду, а не на дату розрахунку і тому неправомірно її занизив. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову зазначила, підстави аналогічні змісту позову. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити з підстав, наведених у запереченнях. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову із підстав, наведених у запереченні, зустрічний позов просив задовільнити з підстав наведених у ньому. Щодо позовної давності вказав, що позивач дізнався про порушення свого права після подання до нього позову банком та звернення за юридичною допомогою. Обставини, встановлені судом. 29.07.2008 відповідача ознайомлено із умовами кредитування для потреби відповідача придбання нерухомого майна (форма кредитування), в яких вказано умови щодо забезпечення кредиту, орієнтовної сукупної вартості кредиту, порядку погашення кредиту із вказівкою на можливість його дострокового повернення, про необхідність страхування майна. 22.08.2008, між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено договір кредиту №50208С29 та додатковий договір від 07.06.2013 №50208С29-1 за умовами яких: - банк надає позичальнику кредит у сумі 50\~000 доларів США з кінцевою датою погашення 21.08.2028 (п.2.1.1.); - позичальник щомісяця сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки 16,55 % річних (п.2.2.1); - «дата платежів за договором» означає дати платежів, визначені у графі погашення кредиту за договором та дати платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту (п.1.1). - комісія за надання кредиту складає 1 % від суми кредиту / 500 доларів США (п.2.2.2, з урахуванням додаткового договору); - кредит надається позичальнику в готівковій формі у валюті кредиту (п.2.3.1); - погашення кредиту має здійснюватися у валюті кредиту у строки та у сумах, визначених графіком погашення кредиту (п. 2.4.1); - позичальник сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у розмірі визначеному договором у валюті кредиту з 1 по 15 число кожного місяця (п. 2.5.1); - у разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у графіку погашення кредиту, процентів та платежів за цим договором, позичальник сплачує банку за кожен день прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п.2.4.2); - позичальник зобов`язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій, зборів та інших належних до сплатити платежів з договором протягом 60 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення у випадку, якщо позичальник не виконав будь-яке зобов`язання за цим договором (п.2.6.2). Додатками до договору є: 1) графік погашення кредиту за договором у якому визначено суму та строки погашення тіла кредиту; 2) таблиця сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки у якій відображено: дату та суму платежу яка включає погашення тіла кредиту, процентів, комісії та супутньої послуги страхування, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту. Виконання вимог відповідача за вказаним договором кредиту було забезпечено іпотекою згідно договору від 22.08.2008 №50208Z36, укладеним між сторонами спору. Згідно заяви на видачу готівки від 22.08.2008 відповідач отримав грошові кошти в сумі 50 тис. доларів США. Банком складено претензію від 18.04.2016 у якій вказано про заборгованість відповідача: за основним боргом 30\~833,64 доларів США; за простроченим основним боргом 1\~666,64 долара США; за простроченими процентами 3\~147,96 доларів США; пеня 16\~862,53 грн. Вказана претензія отримана відповідачем 29.04.2016, що підтверджується копією рекомендованого повідомленням про вручення та визнається відповідачем. Банком складено вимогу від 10.05.2016 у якій вказано про заборгованість відповідача: за основним боргом 30\~833,64 доларів США; за простроченим основним боргом 1\~666,64 долара США; за нарахованими процентами 448,23 долари США; за простроченими процентами 3\~147,96 доларів США; пеня 19\~530,98 грн. На підтвердження отримання вказаної вимоги позивачем долучено копію рекомендованого повідомленням про вручення. Поштове відправлення надіслано на адресу відповідача, яка вказана у договорі кредиту (така адреса залишається актуальною й на час розгляду справи). Повідомлення містить запис про вручення поштового відправлення особисто адресату [PERSON] 16.05.2016, який скріплений підписом. Відповідачем заперечується отримання ним вказаної вимоги. В матеріалах справи наявні банківські виписки по рахунках, що стосується виконання відповідачем кредитного договору. Відповідачем долучено поліс добровільного комплексного страхування іпотеки від 22.08.2008 та додаткову угоду від 22.08.2008, квитанції про сплату за таким договором, а також про погашення кредиту, а також комісії за видачу кредиту в сумі 2\~421,90 грн. Також відповідачем долучено договори оцінки земельної ділянки та будинку за адресою: [ADDRESS] , укладені між ним та ПП «Діалог» від 01.12.2012, 28.06.2011, 15.06.2010, 13.06.2009, 19.06.2008, а також квитанції до прибуткового касового ордеру від 03.12.2012 на суму 1\~000 грн., від 19.06.2008 500 грн.; 17.06.2009 1\~000 грн., від 15.06.2010 1\~000 грн., від28.06.2011 1\~000 грн. За висновком судово-економічної експертизи від 15.10.2020, призначеної ухвалою суду: 1. Видача ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредиту [PERSON] у валюті, яку визначено умовами кредитного договору №50208-29 від 22.08.2008, документально підтверджується в сумі 50\~000,00 доларів США (код валюти 840), еквівалент у гривнях: 242\~190,00 грн. (код валюти 980). 2. Відповідно до умов кредитного договору №50208С29 від 22.08.2008, що укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] , реальна відсоткова ставка становила 19,389%, абсолютне значення подорожчання кредиту становило 88\~980,31 доларів США, сукупна вартість кредиту становила 138\~980,31 доларів США, ці показники відповідають визначеним показникам у додатку № 2 «Таблиця сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки» до договору та розрахункам банку. 3. Заборгованість позичальника [PERSON] за своїми борговими зобов`язаннями по кредитному договору № 5020829 від 22.08.2008, яка зазначена в розрахунках банку, що надані до позовної заяви, документально підтверджується у сумі 39\~118,28 доларів США та 95\~315,46 грн., а саме: - заборгованість по тілу кредиту 32\~300,28 доларів США; - заборгованість по відсотках за користування кредитом - 5\~477,55 доларів США; - сума пені за прострочення сплати тіла кредиту за період з 06.10.2015 по 06.10.2016 - 68\~483,99 грн.; - сума пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 06.10.2015 по 06.10.2016 - 26\~831,47 грн.; - розрахунок 3% річних на суму простроченого кредиту згідно ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 18.05.2010 по 06.10.2016 - 340,45 доларів США. Станом на 06.10.2016 здійснено погашення кредиту [PERSON] , згідно з графіком погашення кредиту за договором, що є додатком № 1 до кредитного договору №50208С29 від 22.08.2008, у обсязі 17\~699,72 доларів США. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 16\~242,52 грн., при збільшенні розміру позовних вимог сплачено ще 9\~332,38 грн. Відповідача звільнено від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про судовий збір». Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення договору кредиту, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15 та 23 вказаного закону, не передбачено таких наслідків як недійсність договору із споживачем. За висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 12.10.2020 у справі №522/25959/15-ц, Законом України\~«Про захист\~прав споживачів» чітко визначено наслідки надання недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями. Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц (провадження №61-38756св18). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). У вказаній вище постанові Верховного Суду від 12.10.2020 також вказано, що аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Зазначений правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) виснувала про те, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом №1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимог частини десятої статті 11\~Закону №\~1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавшись передбаченого зазначеним договором порядку, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а суд не має підстави для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала правову позицію, викладену в її постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), а саме зазначила, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11\~Закону №\~1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Порушення банком визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факту отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. Разом з тим у справі №521/21255/13-ц суди встановили недотримання кредитодавцем норм Закону №1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, оскільки, звертаючись до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту, позивач не направляв вимоги про дострокове повернення кредиту. Проте у постанові від 04.07.2023 у справі №553/1501/15-ц Велика Палата Верховного Суду, зазначила наступне, аналіз частини десятої статті 11\~Закону №\~1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) дає можливість зробити висновок, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково. У разі якщо кредитор направив споживачу вимогу про дострокове погашення кредиту і таке направлення підтверджене, то звернення кредитора до суду з позовом до споживача про стягнення заборгованості за кредитним договором до закінчення визначеного у цій вимозі строку для її виконання не позбавляє можливості споживача виконати умови вимоги, а саме усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту, за умови, що на момент ухвалення рішення у справі строк виконання вимоги про дострокове повернення кредиту сплив. Тобто направлення відповідно до частини десятої статті 11\~Закону №\~1023-XII (у редакції, чинній до 10.06.2017) вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього Закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності. У відповідності до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 в редакції, що діяла на момент отримання поштового відправлення, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача. Відповідно до п.99 Правил, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93\~цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. Згідно п.106 вказаних Правил, під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище. Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц зазначено: «Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. З огляду на зазначене, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що відповідні положення кредитного договору (який укладено 28 травня 2008 року, тобто за чинності правових норм, які були чинними і на час укладення кредитного договору від 22 серпня 2008 року, з приводу якого виник спір у даній справі) про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій\~статті 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. Для правильного вирішення спору спочатку слід вирішити зустрічний позов. Так, між сторонами спору укладено договір кредиту, забезпечення виконання якого зі сторони позичальника забезпеченою іпотекою. Вказана у зустрічному позові обставина про ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги апріорі не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Окрім того, перед укладенням вказаних вище договорів відповідачу надано інформацію про умови кредитування. Така інформація відповідає приписами ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи відповідача про відсутність вказівки на необхідність оцінки майна є хибними, адже відповідач не надав доказів оплати оцінки майна для укладення договору іпотеки. Подальша ж оцінка предмету іпотеки відповідачем не була умовою позивача. Очевидно, що така оцінка пов`язана із страхуванням предмету іпотеки (про що вказано у надій відповідачу інформації) та є умовою страховика. Дійсно, у вказаних вище умовах, не вказано щодо податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, проте відповідачем не мотивовано яким чином відсутність такої інформації вплинуло на відповідача. Щодо умов договору кредиту, то такі є чіткими, умови договору та додатків узгоджуються між собою, у договорі вказана реальна відсоткова ставка, абсолютне значення подорожчання кредиту та сукупна вартість кредиту. Покликання відповідача на несправедливість умов кредитного договору, а саме на існування істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача взагалі не містять обґрунтування. Відтак, відповідачем не наведено обставин щодо існування ознак, необхідних для кваліфікації умов договору несправедливими, зокрема що: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Щодо умови договору кредиту про комісію за видачу кредиту, то дія банку яка полягає у видачі кредиту не є самостійною послугою, тому відповідна умова договору є нікчемною та не підлягає визнанню недійсною. Крім того така умова не зумовлює недійсність договору кредиту в цілому. У згадуваній вище постанові Верховного Суду від 12.10.2020 у справі №522/25959/15-ц зазначено наступне: під час укладення договору про надання кредиту позивач діяв свідомо та вільно, ураховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину та погодив всі його істотні умови, отримавши кредитні кошти тривалий час виконував зобов`язання з їх повернення, не заявляв жодних претензій щодо незрозумілих чи несправедливих умов кредитного договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, та іпотечного договору, укладеного на його забезпечення. Відтак вимога про визнання недійсним договору кредиту є безпідставною. Враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним договору кредиту, відсутні підстави для замовлення похідної позовної вимоги про визнання недійним договору іпотеки. Доводи позивача про пропуск відповідачем строку позовної давності для оскарження договорів знайшли своє підтвердження. Так строк позовної давності розпочав свій перебіг в момент укладення договорів 22.08.2008 та закінчився 22.08.2011, тоді як відповідач звернувся до суду із позовом лише 06.06.2017. Заперечення представника позивача щодо строку початку перебігу позовної давності є хибними, а клопотань про його поновлення не заявлялося. Разом із тим, оскільки вимоги про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки є безпідставними, що є підставою для відмови у їх задоволенні, до них не може бути застосовано позовну давність. Позовну давність слід застосувати до вимог відповідача про зобов`язання позивача повернути сплачену відповідачем 22.08.2008 комісію. Щодо зобов`язання позивача повернути грошові кошти, які сплачені відповідачем, то така вимога є безпідставною. Так, договір кредиту містив обов`язок як щодо повернення кредиту у строки та у сумах, визначених графіком погашення кредиту (п. 2.4.1), так і щодо сплати банку процентів за користування кредитом у розмірі 16,55 % річних з 1 по 15 число кожного місяця (п. 2.5.1). Правильність зарахування банком сплачених відповідачем платежів підтверджено висновком судової експертизи. Вирішуючи первісний позов суд виходить із наступного. Строк кредитування у договорі між сторонами було встановлено до 21.08.2028. Банком складено вимогу про дострокове повернення кредиту від 10.05.2016, яка була скерована на адресу відповідача, зазначену в договорі кредиту та яка залишається актуальною на даний час. На підтвердження отримання вказаної вимоги, позивачем долучено копію рекомендованого повідомленням про вручення. Повідомлення містить запис про вручення поштового відправлення 16.05.2016. Після отримання повідомлення про вручення поштового відправлення, яке підтверджує отримання вимоги відповідачем, враховуючи презумпцію правомірності дій працівників ДППЗ «Укрпошти», для позивача не існувало перешкод для звернення до суду із позовом. Відтак позивач виконав обов`язок, передбачений частиною десятою статті 11\~Закону №\~1023-XII (у редакції, чинній до 10.06.2017). Заперечення відповідача щодо підписання повідомлення про вручення поштового відправлення суд не бере до уваги з декількох підстав. По-перше, на поштовому повідомленні про вручення не має бути підпису одержувача (за винятком повідомлень із позначкою «Вручити особисто» чи «Судова повістка»). По-друге, повідомлення надіслано на дійсну адресу відповідача та вручено (не повернуто). Відповідач зобов`язаний контролювати отримання поштової кореспонденції за власною адресою. По-третє, вимоги ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є гарантією того, що протягом 30 чи 60 денного строку, боржник має право усунути порушення умов договору, що має наслідком втрату чинності вимоги про дострокове погашення кредиту. Суд звертає увагу, що відповідачем 29.04.2016 отримано претензію, у якій було вказано як суми простроченої заборгованості за кредитом так і суму всього невиконаного кредитного зобов`язання. У такій претензії позивач вимагав усунути вимоги кредитного договору, звертав увагу, що у випадку не виконання претензії у позивача виникне право на дострокове отримання кредиту та попереджав відповідача, що у випадку невиконання претензії банк має право звернутися до суду. На переконання суду вказана претензія за змістом та суттю відповідає вимозі, про яку вказано у ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.4.2 Договору. У цьому контексті слід врахувати також принцип «превалювання сутності над формою» (справи №911/1111/15, №915/878/16, №440/1082/19, №826/5608/17). Отримання такої претензії визнається відповідачем. По-четверте, після подачі позову до суду минуло майже сім років. У відповідача було достатньо часу для погашення заборгованості перед банком повністю чи хоча б в простроченій частині. Суд вважає, що саме в такому випадку заперечення відповідача проти дострокового погашення кредиту були б логічними та розумними. Проте відповідач повністю самоусунувся від виконання свого обов`язку. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позивач набув права вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Звертаючись до суду позивач обрахував заборгованість за процентами станом на 30.09.2016, а пеня розрахована до 06.10.2016. Висновком судової експертизи підтверджено правильність вказаних позивачем розрахунків. Пізніше позивач збільшив розмір позовних вимог в частині процентів та пені, нарахованих до 30.11.2017. Щодо суми боргу суд виходить із такого. Неповернутим відповідачем залишається кредит в сумі 32\~300,28 доларів США, що узгоджується із позовною вимогою та висновком експертизи. На вказану суму позивачем нараховано пеню у розмірі визначному п. 2.4.2 договору кредиту, а саме в сумі 347\~818,73 грн. за період з 06.10.2015 по 30.11.2017. Пред`явивши вимогу про дострокове погашення кредиту (16.05.2016), позивач втратив право нараховувати проценти, передбачені договором кредиту та набув право на стягнення процентів у розмірі встановленому у ст.625 ЦК України. Відтак із відповідача може бути стягнено проценти, що передбачені договором, в сумі 2\~947,96 доларів США та 3% річних, нарахованих на основний борг в сумі 1\~342,33 доларів США. Відповідно підлягає перерахунку також пеня та 3%річних, що нараховані на проценти. Так, сума пені за прострочення сплати процентів за період з 06.10.2015 по 30.11.2017 становить 47\~506,63 грн., а сума 3 % річних становить 136,41 доларів США. Заперечення відповідача проти позову суд відхиляє. Так, на виконання вимог договору кредиту відповідачем отримано грошові кошти в сумі 50 тис. доларів США, що підтверджується висновком судової експертизи. Як встановлено судом договір кредиту містив обов`язок щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Експертом, яким враховано виписку по рахункам, перевірено правильність зарахування грошових коштів банком. Інші доводи сторін спору не впливають на вирішення спору, тому їх аналіз суд не здійснює. Враховуючи, що суд задовольняє позов частково понесені позивачем судові витрати слід стягнути із відповідача, пропоційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed