Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Зміст заяви. Заявник [PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою, у якій просить встановити факт, що, він та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , проживали по день смерті останньої однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. Вказані вимоги обґрунтовано тим, що 24 жовтня 1985 року між ним та [PERSON] , було укладено шлюб, зареєстрований за актовим записом №2090. Після укладення шлюбу, з 01.11.1985р. [PERSON] стала проживати та була зареєстрована в квартирі чоловіка під [ADDRESS] , яка належить йому, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів 23 березня 1998 року. Зазначає, що [INFO] [PERSON] померла та останнім місцем проживання за життя [PERSON] було зареєстроване з 01 листопада 1985 року по день її смерті [INFO] місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що він також постійно проживав з 1985 року і до смерті [PERSON] разом зі своєю дружиною у належній йому квартирі [ADDRESS] , фактично у якій і проживає на даний час. Аргументує доводи заяви окремі наведеного і тим, що з жовтня 2011 року у наведеній квартирі був зареєстрований і його син - [PERSON] , який багато років не проживає в Україні та коли, незадовго до смерті дружини, у 2022 році він як власник квартири звернувся у ДНАП Чернівецької міської ради, щоб зняти з реєстрації свого сина, помилково, працівник ДНАП замість сина зняв з реєстрації його як власника квартири і лише в липні 2023 року, він виявив вказану помилку, після чого заново зареєструвався в належну йому на праві власності квартиру. При цьому, звертає увагу, що [INFO] померла його дружина і після її смерті відкрилася спадщина, а внаслідок допущеної означеної вище помилки, він з метою реалізації свого права на спадщину, вимушений звернутися в суд для встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем, його дружиною за життя [PERSON] по день її смерті [INFO] . Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.08.2023 року відкрито провадження в справі. В судове засідання заявник [PERSON] , в його інтересах представник, адвокат Кирилюк Т.А., не з`явились, останньою подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, і відсутності заявника; заявлені вимоги підтримано у повному обсязі. Представник заінтересованої особи АТ КБ ПриватБанку у судове засідання не з`явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Заперечень проти заяви не подано. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За вказаних обставин, суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності сторін. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося З`ясовані обставин по справі, досліджені докази та застосовані норми права. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною третьою статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що заявник [PERSON] (а.с. 6) зареєстрував шлюб з [PERSON] , що вбачається з актового запису 2090, свідоцтво [NUMBER] (а.с. 7). Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] житлового площею 41,8 кв.м., загальною площею 58,5 кв.м. (а.с. 8). [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що вбачається з свідоцтва про смерть [NUMBER] , актовий запис 2496 (а.с.9). Згідно довідки про реєстрацію [PERSON] проживала до смерті в квартирі [ADDRESS] (а.с. 10) Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання особи від 27.07.2023 року (а.с. 11), [PERSON] зареєстрований з 27.07.2023 року по т/ч (а.с. 12). Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., заявнику [PERSON] відмовлено в оформленні спадщини за законом після смерті дружини [PERSON] , померлої [INFO] внаслідок пропущення строку звернення з заявою про прийняття спадщини (а.с. 14), як такого що постійно проживав на день смерті з спадкодавцем. Згідно акту 317 від 09.08.2023 року (а.с. 15) вбачається, що [PERSON] постійно проживав з 08.12. 1969 року по день смерті його дружини - [PERSON] однією сім`єю в квартирі [ADDRESS] підтверджується і довідкою від 09.08.2023 року ОССБ Гайдара 1Б (а.с. 16) та поясненнями свідків: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 17,18). Відповідно до акта №317 від 09 серпня 2023 року, виданого виконавчим директором ОСББ «ГАЙДАРА 1 Б» вбачається, що сусіди: [PERSON] та [PERSON] підтверджують той факт, що [PERSON] з 08 грудня 1969 року та подень смерті його дружини [PERSON] , постійно проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] в ПАТ ПриватБанк за життя було відкрито вклад депозитний, що підтверджено договором 0007/195871301 від 01.08.2016р. (а.с. 20-21). За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 205/2102/19-ц. Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно зі статтею 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За вимогами пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Слід зазначити, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним кодексом України і закріплений, зокрема, у статті 74 СК України. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участь у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки, як ознака наявності сім`ї, на законодавчому рівні не визначена. Водночас, строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну сімейне життя, вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини», Суд визначив, що поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші сімейні de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно з пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить „спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Впродовж визначеного ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку [PERSON] не звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини і спадкова справа не заводилася (що підтверджується витягом зі спадкового реєстру, копія якого додається), оскільки він вважав себе зареєстрованим у квартирі разом з дружиною, де він фактично із нею проживав станом на день її смерті, що є одним із способів прийняття спадщини в порядку статті 1268 ЦК України. Встановлення факту прийняття спадщини в порядку ч.З ст.1268 ЦК України потребує доказування суді постійного спільного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В Сімейному кодексі України, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя СК України відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК України є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей. Отже, первісним чинником з метою визначення, чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю сім`ї, є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (частина 4 статті 263 ЦПК України). З огляду на наведене, системний аналіз наявних у справі доказів, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, дозволяє суду дійти висновку, що заявник, на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України, надав суду належні і допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю разом із [PERSON] у період з 08 грудня 1969 року до [INFO]., - смерті дружини, якими довів наявність спільного побуту та проживання, тобто відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам, притаманним подружжю. Відтак, суд вважає встановленим, що у період з 08 грудня 1969 року до [INFO] - дня смерті [INFO] [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю оскільки у цей період вони жили разом, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку, судом не встановлено. Встановлення факту проживання однією сім`єю має для заявника юридичне значення. Під час розгляду даної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю спору про право виявлено не було. Враховуючи вищенаведене, інтереси заявника відсутність спору та інших шляхів захисту прав [PERSON] , суд вважає заявлені останнім вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. Згідно з частиною сьомою статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved