Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

До Тернопільського міськрайонного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФКАПІТАЛ» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості на підставі ст.625 ЦПК України за кредитним договором №2412/07-20 від 24.12.2007 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24.12.2007 року між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2412/07-20, за яким банк надав кредит в сумі 21700 євро із сплатою 12,5 відсотків річних щомісяця не пізніше останнього робочого дня поточного місяця включно шляхом перерахування коштів на рахунок банку, з остаточним терміном повернення кредиту до 24.12.2009 року. 24.12.2007 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №2412/07-20 від 24.12.2007 року, відповідно до п.1 якого останній взяв на себе зобов`язання починаючи з січня 2008 року здійснювати погашення кредитних коштів щомісячно в сумі не меншій 904,17 євро. 23.01.2008 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір №2 до кредитного договору №2412/07-20 від 24.12.2007 року, відповідно до якого останній взяв на себе зобов`язання починаючи з січня 2009 року здійснювати погашення кредитних коштів щомісячно в сумі не меншій 1810,00 євро. Для забезпечення виконання зобов`язання 24.12.2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки, згідно з умовами якого у випадку невиконання боржником свого зобов`язання, остання несе солідарну з боржником відповідальність за всіма зобов`язаннями, які випливають з кредитного договору. Відповідачі взятих на себе зобов`язань, щодо повернення кредитних коштів не виконали, у зв`язку з чим, 20.07.2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення по справі №2-273/11 про солідарне стягнення з них на користь банку 28847,77 євро, що еквівалентно 325114,36 грн заборгованості за кредитом, на підставі якого 16.08.2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчі листи. ПАТ «Західінкомбанк» було направлено виконавчі листи щодо стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] до органів державної виконавчої служби до виконання, однак дані виконавчі листи в подальшому були повернуті стягувачу. Внаслідок укладення між банком та ТОВ «ФК «ПРОФКАПІТАЛ» договору №2018-12-29-000001-9 про відступлення прав вимоги від 15.02.2019 року, відбулась заміна кредитора правонаступником ТОВ «ФК «ПРОФКАПІТАЛ». Таким чином, позивач вважає, оскільки заборгованість за кредитним договором №2412/07-20 від 24.12.2007 була стягнута судом з відповідачів станом на 20.07.2011 року і таке грошове зобов`язання до цього часу не виконане, тому на підставі ст.625 ЦК України має право на стягнення з останніх інфляційних витрат, а також 3% річних від простроченої суми заборгованості, за період прострочення виконання рішення суду, що станом на 19.10.2022 року становить 161,127,81 грн та складається із інфляційних витрат у сумі 131840,80 грн та 3% річних у сумі 29287,01 грн.. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року справу за даним позовом передано за підсудністю на розгляд Збаразького районного суду Тернопільської області. Відповідно до ухвали Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 січня 2023 року відкрито провадження у даній справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. 26 січня 2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просить у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» до [PERSON] та [PERSON] відмовити у повному обсязі, та якщо суд не дійде висновку про їх безпідставність, застосувати за позовними вимогами строк позової давності. При цьому, зазначає, що оскільки ПАТ «Західінкомбанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Профкапітал», маючи статус кредиторів, і не реалізовуючи своїх прав на звернення у встановлені законом строки з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договорам, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави, а також на звернення до примусового виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, втратили своє право вимоги на примусове виконання боржниками своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (позовна та виконавча давність), зобов`язання відповідачів набули характеру натурального зобов`язання. Тому, заявлені на підставі ст. 625 ЦКУ позивачем суми нараховані на вимогу, яка на даний час існує в натуральному (задавненому) зобов`язанні та не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, в зв`язку з чим в задоволенні позовної вимоги слід відмовити за безпідставністю. Крім цього, посилається на незаконність вимог позивача в частині стягнення інфляційних втрат та за період з 24.02.2022 року, оскільки норма ст.625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Крім цього, зазначає, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року. 06 лютого 2023 року на адресу суду від представника позивача адвоката Бут Н.А. надійшла відповідь на відзив, в якому вона зазначає про законність позовних вимог та просить задовольнити позов в повному обсязі. При цьому зазначає, що з моменту відступлення права вимоги позивач став правонаступником банку у всіх судових справах та виконавчих провадженнях щодо кредитного договору та договорів забезпечення, майнові права за якими відступилися за даним договором, а оскільки рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.07.2011 року по справі №2-273/11 про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь банку 28847,77 євро, що еквівалентно 325114,36 грн заборгованості за кредитним договором №2412/07-20 від 24.12.2007 року не виконано, а ні в примусовому порядку, а ні в добровільному, тому дане судове рішення є чинним, відтак не погоджується на посилання відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву про втрату позивачем права вимоги за судовим рішенням. Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на викладене позивач має законне право пред`явити вимоги до відповідачі про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних на підставі ст.625 ЦК України за період часу з 19.10.2019 року по 19.10.2022 року, тому підстав для застосування позовної давності немає. Разом з тим, зазначає, що відсутні правові підстави вважати зобов`язання відповідачів за кредитним договором №2412/07-20 від 24.12.2007 року натуральним зобов`язанням, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.07.2011 року у справі №2-273-11 солідарно стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «Західінкомбанк» заборгованість за кредитним договором, тобто така вимога захищена вже у судовому порядку. Також, у зв`язку із тим, що сума заборгованості, яка була визначена кредитним договором у іноземній валюті, але на час ухвалення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.07.2011 року у справі №2-273/11 перерахована у гривню і в подальшому на день подачі позивачем позовної заяви у даній справі згідно із таким перерахунком змінена не була, тобто залишалася у гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день ухвалення рішення у справі №2-273/11 то відповідно до частини другої статті 625 ЦК України відповідачі зобов`язання на законну вимогу позивача сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов`язання (з урахуванням строків позовної давності). При цьому, позивач звертає увагу на те, що воєнний стан в Україні введений з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, натомість обов`язок по виконанню взятих на себе договірних зобов`язань щодо сплати заборгованості, визначеної ст.625 ЦК України за кредитним договором виник у відповідачів ще 19.10.2019 року. 17 лютого 2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вона зазначає, що позивач не надав доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Крім того, повторно наголошує, що між сторонами існує натуральне зобов`язання, оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування передбачених ст.625 ЦК України сум, з базою нарахування на основну заборгованість за кредитним договором в валюті зобов`язання, як і вимога про звернення стягнення на предмет застави, позивачем ніколи не заявлялась та стосовно неї строк позовної давності сплив, тобто така вимога не може бути захищена в судовому порядку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач нараховує суми передбачені ст.625 ЦК України не на основну заборгованість за кредитним договором, а з інших підстав на заборгованість за невиконаним рішенням суду. При цьому, таке рішення суду не підлягає примусовому виконанню на користь позивача, оскільки стягувачем за рішенням суду залишається первісний кредитор, заміна стягувача на нового кредитора не здійснювалась, а строки виконавчих документів спливли, тобто така вимога про виконання рішення суду не може бути захищена в примусовому порядку. Отже, кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Також зазначає, що валютою зобов`язання за кредитним договором є іноземна валюта, то індексація в цьому випадку застосуванню не підлягає, оскільки в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті в резолютивній частині має бути зазначена сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України в період з 24.02.2022 року по 19.10.2022 року повторно зазначає, що ЗУ №2120-ІХ, який набув чинності 17.03.2022 року встановлено, що у разі прострочення позичальником виконання свого зобов`язання за кредитним договором у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення/скасування, такий позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, тому вимоги в цій частині є незаконними. Враховуючи вищенаведене просить у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» до [PERSON] та [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник позивача адвокат Бут Н.А. в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду від неї надійшла заява, в якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Не повідомив відповідач і про причини своєї неявки в судове засідання. Також відповідачем не було подано відзиву на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду від неї надійшла заява, в якій вона просить проводити розгляд справи без її участі, заявлені вимоги не визнає з підстав, наведених у відзиві на позов та у запереченні. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті під час судового засідання докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходив із наступного. Так, судом встановлено, що 24.12.2007 року між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2412/07-20, за яким кредитор - Банк надав позичальнику відповідачу [PERSON] кредит в сумі 21700 Євро із сплатою 12,5 відсотків річних щомісяця не пізніше останнього робочого дня поточного місяця включно шляхом перерахування коштів на рахунок кредитора, з остаточним терміном повернення кредиту до 24 грудня 2009 року. 24 грудня 2007 року ПАТ Західінкомбанк та [PERSON] уклали Додатковий договір № 1 до кредитного договору № 2412/07-20 від 24.12.2007 року, відповідно до п.1 якого [PERSON] взяв на себе зобов`язання починаючи з січня 2008 року здійснювати погашення кредитних коштів щомісячно в сумі не меншій 904,17 Євро. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24.12.2007 року Кредитор - ПАТ «Західінкомбанк» уклав з [PERSON] (на даний час [PERSON] ) договір поруки №2412/0-7-02п, згідно з умовами якого поручитель несе солідарну з боржником відповідальність за всіма зобов`язаннями, передбаченими кредитним договором. 23 січня 2008 року між ПАТ Західінкомбанк та [PERSON] укладений Додатковий договір № 2 до кредитного договору № 2412/07-20 від 24.12.2007 року, відповідно до п.1 якого [PERSON] взяв на себе зобов`язання починаючи з січня 2009 року здійснювати погашення кредитних коштів щомісячно в сумі не меншій 1810 Євро. Відповідно до п.3.2.10 Кредитного договору за неповернення кредиту до 24.12.2009 року процентна ставка за користування кредитними коштами підвищується на 10 відсотків річних. А тому з 25.12.2009 року Банк здійснював нарахування [PERSON] відсотків за користування кредитними коштами з розрахунку 22,5 відсотків річних. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2011 року у цивільній справі №2-2731/11 позов Публічного акціонерного товариства Західінкомбанк до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено частково та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» 28847,77 Євро, що еквівалентно 325114,36 грн. заборгованості за кредитом та 1820 грн. в повернення сплачених судових витрат, по 910 грн. з кожного (а.с.11-13). Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2011 року набрало законної сили 01 серпня 2011 року. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на виконання рішення від 20 липня 2011 року було видано виконавчі листи №2-273/11 про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Західінкомбанк 28847,77 Євро, що еквівалентно 325114,36 грн. заборгованості за кредитом та 1820 грн. в повернення сплачених судових витрат, по 910 грн. з кожного (а.с.14-17). Згідно інформації про виконавче провадження №28450872 від 28.10.2022 року вбачається, що виконавчий лист №2-2731/2011 від 16.08.2011 року про стягнення з [PERSON] 326934,36 грн, який перебував на виконанні Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, був направлений на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» за належністю до іншого відділу ДВС (а.с.18-20). Разом з тим, згідно інформації про виконавче провадження вбачається, що Тернопільським РВДВС ГТУЮ у Тернопільській області було відмовлено стягувачу ПАТ «Західінкомбанк» у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2731/2011 від 16.08.2011 року, на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.21-22). Згідно інформації про виконавче провадження №28593485 від 28.10.2022 року вбачається, що виконавчий лист №2-2731/2011 від 16.08.2011 року про стягнення з [PERSON] 326934,36 грн, який перебував на виконанні відділу державної виконавчої служби Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області, був повернений стягувачу ПАТ «Західінкомбанк» на підставі п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.23-25). Вищевказані виконавчі листи до органів та осіб, які здійснюють примусове виконання рішення, більше не пред`являлись для виконання. 21 січня 2019 року відбувся аукціон з продажу прав вимоги ПАТ «ЗАХІДІНКОМБАНК» за №F44GL37362. Згідно протоколу електронного аукціону №UA-EA-2018-12-29-000001-b переможцем стало ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФКАПІТАЛ» (а.с.26-27) За результатами аукціону між ПАТ «Західінкомбанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» було укладено договір №2018-12-29-000001-9 про відступлення прав вимоги від 15 лютого 2019 року, відповідно до умов якого банк відступив новому кредитору належні банку права вимоги, в тому числі і до [PERSON] та [PERSON] (а.с.28-33,142-144). З Акту прийому-передачі документів від 15.02.2019 року до договору № 2018-12-29-000001-9 про відступлення прав вимоги вбачається, що банк передав позивачу всі необхідні документи в повному обсязі, а саме, оригінали кредитної справи № 2412/07-20 та судової справи № 2-273/1123, що підтверджує перехід прав ПАТ «ЗАХІДІНКОМБАНК» до ТзОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» та набув (а.с.142-144). 20.02.2019 року ТзОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» та ПАТ «ЗАХІДІНКОМБАНК» було направлено на адресу [PERSON] , [PERSON] листи, якими повідомлено про заміну кредитора за кредитним договором №2412/07-20 від 24 грудня 2007 року (а.с.145-150). Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Положеннями статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зміст договору, як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. З указаного вбачається, що положення частини другої статті 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовується у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний за змістом висновок висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як зазначає позивач та, що не було спростовано відповідачем, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2011 року відповідачами належним чином не виконане Разом з тим, відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позов посилається на те, що у даній справі між сторонами виникло натуральне (задавнене) зобов`язання, а тому до нього не можуть застосовуватись положення статті 625 ЦК України, однак таке твердження є хибним з огляду на наступне. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат. У даній справі рішенням Тернопільського міськрайонного Тернопільської області від 20 липня 2011 року у справі №2-2731/11 було солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» 28847,77 Євро, що еквівалентно 325114,36 грн. заборгованості за кредитом, що свідчить про те, що вимога ПАТ «Західінкомбанк» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку, а тому відсутні підстави вважати зобов`язання [PERSON] та [PERSON] за вказаним кредитним договором натуральним зобов`язанням. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належним чином не виконували своїх зобов`язань за кредитним договором №2412/07-20 від 24 грудня 2007 року, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Судовим рішенням від 20 липня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальників перед банком та його порушення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2049 року у справі № 127815672/16 також погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Станом на дату подання позовної заяви сума основного боргу становить 28847,77 євро, що еквівалентно 325114,36 гривень. На підставі ст.625 ЦК України позивачем здійснено розрахунок інфляційних збитків за період з 19.10.2019 року по 19.10.2022 року на суму 131840,80 грн, та 3% річних нарахованих за період з 19.10.2019 року по 19.10.2022 року на суму 29287,01 грн.. Отже, враховуючи, що судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідачами не виконано, то з урахуванням меж заявлених позивачем вимог із відповідачів підлягають солідарному стягненню три відсотки річних у розмірі 22927 гривень 24 копійки за період з 19 жовтня 2019 року по 23 лютого 2022 року, виходячи з наступного. За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Проте, 17.03.2022 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення "ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем такий розрахунок здійснено в період з 19.10.2019 року по 19.10.2022 року, тобто включаючи період коли було введено воєнний стан в Україні, що не відповідає п. 18 Перехідних Положень ЦК України. Отже, позивач має право на стягнення з відповідачів 3% річних за період з 19.10.2019 року по 23.02.2022 року в сумі 22927,24 грн., що складає 1977,41 грн. за період з 19.10.2019 року по 31.12.2019 року (74 дні) + 9753,43 грн. за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року (366 днів) + 9753,43 грн. за період з 01.02.2021 по 31.12.2021 (365 днів) + 1442,97 грн. за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року (54 дні). Щодо нарахування індексу інфляції на борг суд зазначає таке. Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постановах від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц. Враховуючи, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору №2412/07-20 від 24.12.2007 року були грошові кошти, виражені в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати, вимогу про стягнення яких ставить позивач, стягненню не підлягають. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід солідарно стягнути на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» 22927 (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять сім) гривень 24 копійки заборгованості, що нарахована на підставі ст.625 ЦПК України за кредитним договором №2412/07-20 від 24.12.2007 року, тобто три проценти річних від простроченої суми нарахованої за період з 19 жовтня 2019 року по 23 лютого 2022 року. В решті позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФКАПІТАЛ» 353 (триста п`ятдесят три) гривні сплаченого судового збору. При цьому суд бере до уваги платіжне доручення за №125 від 26.10.2022 року про сплату позивачем судового збору (а.с.34). На підставі наведеного та

Outcome: partial