Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

26 грудня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним первісним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 29 грудня 2016 року між сторонами первісного позову було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позику грошові кошти в розмірі 11212500 гривень (еквівалент 406250 доларів США), зобов`язавшись повернути кошти до 31 грудня 2017 року готівкою в національній валюті України в еквіваленті 406250 доларів США за найбільшим курсом продажу комерційними банками валюти станом на день остаточного розрахунку. За умовами договору позики сторони домовились, що з метою забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобов`язань останній передає в іпотеку позивачу наступне нерухоме майно: квартири за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також гараж № [NUMBER] за адресою м. Дніпро, «Залізничник-1» кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування». У зв`язку із наведеним між сторонами 29 грудня 2016 року було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким стали вищевказані три об`єкти нерухомого майна, за рахунок яких забезпечено в повному обсязі виконання позичальником його договірних грошових зобов`язань за укладеним між сторонами договором позики. Положеннями зазначеного договору іпотеки також передбачено право позивача, як іпотекодержателя, у випадку неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов`язань звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку відповідно до іпотечного застереження. 29 грудня 2020 року через невиконання відповідачем свого обов`язку із повернення позики позивачем було звернуто стягнення на всі три об`єкти нерухомого майна, які були предметом іпотеки, в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Загальна вартість майна, на яке було звернуто стягнення, склала 107703 доларів США. Також відповідач сплатив позивачу грошові кошти на картковий рахунок позивача в загальному розмірі 11148,08 доларів США протягом березня-травня 2021 року. Таким чином, на момент подання позову заборгованість відповідача за договором позики складає 287398,92 доларів США. За таких обставин, посилаючись на те, що відповідача в добровільному порядку не свій борг повертати не бажає, позивач просила суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості в перерахунку на національну валюту України за курсом станом на 22 грудня 2022 року, тобто в розмірі 11510326,7 гривень. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків її позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2023 року у зв`язку зі своєчасним та повним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2023 року судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відстрочення сплати судового збору, а зустрічну позовну заяву залишено без руху, надано відповідний строк для усунення виявлених недоліків зустрічного позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням недоліків зустрічного позову зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволення клопотання представника про витребування доказів. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2023 року позовну заяву [PERSON] , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, повернуто заявнику. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року задоволено клопотання представника [PERSON] про повернення останній судового збору. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року підготовче провадження закрито, а справу призначеного до судового розгляду по суті. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року відмовлено представнику позивача за первісним позовом про зупинення провадження у цивільній справі. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги своєї довірительки підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі з викладених у первісному позові підстав та обставин. Представник відповідача за первісним позовом проти задоволення первісних позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість, безпідставність та неправомірність. Крім того, відповідачем через свого представника подано зустрічний позов, в обґрунтування якого представник зустрічного позивача (первісного відповідача) послалась на те, що 29 грудня 2016 року між сторонами було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якої зустрічний позивач отримав у позику кошти в розмірі 11212500 гривень (еквівалент 406250 доларів США), зобов`язавшись повернути кошти до 31 грудня 2017 року готівкою в національній валюті України в еквіваленті 406250 доларів США за найбільшим курсом продажу комерційними банками валюти станом на день остаточного розрахунку. На забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобов`язань зі своєчасного та повного повернення отриманої позики 29 грудня 2016 року між сторонами було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким стали належні зустрічному позивачу, як іпотекодавцю, три об`єкти нерухомого майна: квартири за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також гараж № [NUMBER] за адресою м. Дніпро, «Залізничник-1» кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування». Іпотечним договором передбачено право зустрічного відповідача, як іпотекодержателя, у разі неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов`язань звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. 15 жовтня 2020 року зустрічний відповідач надіслала зустрічному позивачу письмові вимоги про усунення порушення, в яких, окрім іншого, виклала попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку непогашення боргу. В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі заяви зустрічного відповідача від 29 грудня 2020 року приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. було прийнято рішення №56046225, №56045947, №56046156 від 31 грудня 2020 року про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на всі три об`єкти нерухомого майна, які складати предмет іпотеки. Таким чином, між сторонами відбулось позасудове врегулювання, яке у відповідності до змісту ст.36 Закону України «Про іпотеку» та усталену судове практику і правові позиції Верховного Суду має наслідком недійсність наступних вимог позикодавця/іпотекодержателя до боржника/іпотекодержателя, припинення договірного зобов`язання позичальника за договором позики, забезпеченим іпотекою. Крім того сторона зустрічного позивача послалась на те, що оскільки з 29 грудня 2020 року зобов`язання зустрічного позивача за договором позики припинилось, то сплачені після цієї дати позичальником на користь позикодавця кошти в загальному розмірі 395000 гривень в рахунок погашення боргу за договором позики є безпідставно набутим майном, а відтак має бути повернуто зустрічному позивачу. За таких обставин зустрічний позивач звернувся до суду із даним зустрічним позовом, в якому просив суд визнати зобов`язання за договором позики від 29 грудня 2016 року припиненим, а також стягнути із зустрічного відповідача в якості повернення безпідставно набутого майна 395000 гривень. Судові витрати зустрічний позивач просив покласти на зустрічного відповідача. В судовому засіданні представник зустрічного позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у зустрічному позові підстав та обставин. Представник зустрічного відповідача в судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечував в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та безпідставності, надав суду відзив, в якому також просив відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. В обґрунтування свого відзиву представник зустрічного відповідача послався на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст.36 Закону України «Про іпотеку» не зумовлює припинення договору позики, він продовжує бути дійсним, не визнаний недійсним, не розірваний судом або сторонами. Позичальник визнав укладення договору позики між сторонами та свій борг, після звернення стягнення на предмет іпотеки здійснював часткове погашення свого боргу. А відтак вимоги позичальника повернути йому сплачені в рахунок погашення боргу кошти після звернення стягнення на предмет іпотеки є суперечливою та недобросовісною поведінкою. У своїй відповіді на відзив на зустрічний позов представник зустрічного позивача просила суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, у задоволенні первісного позову відмовити, пославшись знову на положення ст.36 Закону України «Про іпотеки» та позасудове врегулювання спору сторін шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що потягло припинення зобов`язань позичальника як за договором позики, так і за договором іпотеки. Послалась представник зустрічного позивача і на невідповідність дійсності розміру заборгованості позичальника через заниження ринкової вартості предмету іпотеки, нерелевантність наведеної представником зустрічного відповідача у відзиви практики Верховного Суду. Представник третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісним позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості, недоведеності, натомість зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Останнім представником вказаної третьої особи було подані суду письмові пояснення, в яких цей представник так само просив суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, посилаючись фактично на ті ж підстав та обставини, що наведені у зустрічному позові. Інші учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в зв`язку із чим суд вважає за можливе у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи. Вислухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2016 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Панченко О.В. за реєстровим №2609. За умовами такого договору позичальник отримав у позику грошові кошти в сумі 11212500 гривень (становить еквівалент 406250 доларів США), зобов`язавшись повернути кошти до 31 грудня 2017 року включно готівкою в національній валюті України в еквіваленті 406250 доларів США за найбільшим курсом продажу комерційними банками валюти. Повернення всієї або часткової суми боргу підтверджується власноручно написаною позикодавцем розпискою про одержання грошей, яка видається позичальнику. Викладені обставини підтверджується копією вказаного договору позики, а також встановлені судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України. Відповідно до п.2.10 договору позики його сторони дійшли згоди, що з метою забезпечення виконання позичальником свого договірного зобов`язання зі своєчасного та повного повернення позики позичальник зобов`язується передати в іпотеку позикодавцю відповідно до іпотечного договору наступні об`єкти нерухомого майна: квартири за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також гараж № [NUMBER] за адресою м. Дніпро, «Залізничник-1» кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування». 29 грудня 2016 року між [PERSON] , як іпотекодержателем, та [PERSON] , як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Панченко О.В. за реєстровим №2610. За умовами такого іпотечного договору іпотекою забезпечено виконання зобов`язань іпотекодавця (він же позичальник) перед іпотекодержателем (позикодавцем) за вищевказаним договором позики від 29 грудня 2016 року в повному обсязі. Предметом іпотеки визначені належні іпотекодавцю три об`єкти нерухомого майна: квартири за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також гараж [ADDRESS] кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування». Викладені обставини підтверджуються копією вказаного іпотечного договору. За змістом п.п.12, 19, 20 іпотечного договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця в тому числі у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань за договором позики. Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених даним договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя. Пунктом 23 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення умов договору позики та/або даного договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно доданого договору та/або чинного законодавства України. Пунктом 27 іпотечного договору визначено, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Пунктом 38 іпотечного договору передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення договору позики, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предметі іпотеки, знищення (втрати) предмета іпотеки, з інших підстав. 13, 15 жовтня 2020 року [PERSON] , як позикодавцем та іпотекодержателем, надіслано [PERSON] , як позичальнику та іпотекодавцю, письмову вимогу №1 про усунення порушення та письмову вимогу №2 про усунення порушення відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку», у першій з яких [PERSON] вимагала від [PERSON] усунути порушення зобов`язання за договором позики та сплати суми заборгованості протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги. У другій вимозі [PERSON] додатково виклала попередження, що у випадку невиконання [PERSON] вимоги про усунення порушення позичальником своїх зобов`язань за договором позики, [PERSON] буде прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору. Викладені обставини підтверджуються копіями зазначених вимог. 29 грудня 2020 року приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. на підставі іпотечного договору від 29 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Панченко О.В. за реєстровим №2610, здійснено державну реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на три об`єкти нерухомого майна, які становили предмет іпотеки за вказаним іпотечним договором, а саме на: квартири за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також гараж № [NUMBER] за адресою м.\~Дніпро, «Залізничник-1» кооператив колективних гаражів транспортних засобів індивідуального користування». Викладені обставини підтверджуються копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також судом встановлено, що 05 березня 2021 року, 18 березня 2021 року, 30 квітня 2021 року, 31 травня 2021 року, 30 червня 2021 року [PERSON] в рахунок погашення заборгованості перед [PERSON] за договором позики від 29 грудня 2016 року здійснено перерахування коштів на рахунок [PERSON] в розмірах 65000 гривень, 75000 гривень, 85000 гривень, 85000 гривень, 85000 гривень відповідно, а всього на загальну суму 395000 гривень. Викладені обставини підтверджуються копіями виписко за банківського рахунку, копіями платіжних інструкцій. Окрім того, судом встановлено, що 24 червня 2022 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар М.О. за реєстровим №82 було нотаріально посвідчено заяву (повідомлення) [PERSON] про те, що між останньою та [PERSON] 29 грудня 2016 року було укладено договір позики та іпотечний договір, посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Панченко О.В. за реєстровими №2609 та №2610 відповідно. Внаслідок порушення зобов`язання позичальника за договором позики виникла заборгованість, в рахунок якої було звернуто стягнення на іпотечне майно загальною вартістю 3059842,23 гривень (еквівалент 107703 доларів США). Залишок боргу складає 8481720 гривень (еквівалент 298547 доларів США). В період з березня по травень 2021 року [PERSON] повернуто суму коштів в розмірі 311252 гривень (еквівалент 10995 доларів США). Станом на 24 червня 2022 року залишок боргу складає ті ж 8481720 гривень (еквівалент 298547 доларів США). Даною заявою [PERSON] повідомляє, що оскільки [PERSON] 24 червня 2022 року було передано [PERSON] в дар квартиру [ADDRESS] , то остання відмовляється від залишку боргу (вважає його повністю погашеним, а зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) позикодавцем позичальника від його обов`язків) за невиконаними зобов`язаннями по договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Панченко О.В. 29 грудня 2016 року за реєстровими №2609). Відмова стосується 3% річних, індексу інфляції. У випадку, якщо після переходу права власності на зазначену квартиру на ім`я [PERSON] таке право власності буде скасовано, то відмова [PERSON] від залишку боргу за невиконаними зобов`язаннями по вказаному договору позики, а також 3% річних та індексу інфляції втрачає свою силу. Викладені обставини підтверджуються копією означеної заяви (повідомлення). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищезазначених договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку»). Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546, 547, 573 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст.575 ЦК України різновидом застави є іпотека. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом норм ст.ст.3, 5, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.574, 575, 577, 585 ЦК України іпотека як форма застави виникає і на підставі договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено Законом України «Про іпотеку». Згідно ст.ст.7, 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічні положення містяться у нормах ст.ст.589, 590 ЦК України. Відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Нормою ст.36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону. В свою чергу, ст.37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. За змістом ст.ст.598, 599, 605 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином, а також внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Крім того, відповідно до норми ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Актуальна на час розгляду справи редакція тієї ж норми ст.36 Закону України «Про іпотеку» визначає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником-фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; боржником-юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності (спеціального майнового права) на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність (набуття спеціального майнового права) іпотекодержателем). Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)\~відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Нормою ст.1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1)\~заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Відповідно до ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення, примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палат Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, а із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 15 липня 2020 року по справі №185/1265/17, від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18. Підстави для припинення зобов`язання визначені у ст.ст.598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України. Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору/договору іпотеки. Так, ст.36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта ст.36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню. Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність). У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом. Суд вважає, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Суд вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій. Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин. Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі. Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже,

Outcome: approved