Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду та відповідно до позовних вимог позивач просить суд : визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2022 р. головуючим було визначено суддю Гончарука В.П. Ухвалою суду від 16 вересня 2022 р. було відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 18 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] у них народилася спільна дочка [PERSON] . Шлюбні відносини між ними припинилися з вересня 2021 року. До фактичного припинення шлюбних стосунків з відповідачем вони разом проживали за адресою: [ADDRESS] , а з квітня 2022 року позивачка разом з дочкою проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну позивач разом з відповідачем та їх спільною донькою [PERSON] в березні 2022 р. виїхали до Республіки Польща, але в квітні даного року позивач [PERSON] разом з донькою [PERSON] повернулися до м.Києва, а відповідач в свою чергу залишився в Республіці Польща та на даний час не має наміру повертатися в Україну, але при цьому вимогає, щоб їх малолітня донька проживала разом з ним, відповідач намагається психологічно тиснути як на позивача так і на членів її родини, а також на малолітню доньку , погрожуючи при цьому, що він вивезе дитину до Республіки Польща, в тому числі і в незаконний спосіб та з даного приводу між позивачем та відповідачем часто відбуваються суперечки та конфліктні ситуації, в зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх інтересів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст.ст.160, 161 СК України, ст. 29 ЦК України. Відповідач через свого представника на стадії підготовчого судового засідання подав до суду зустрічний позов та відповідно до позовних вимог просив суд визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] [INFO] разом з [PERSON] . Свої вимоги позивач за зустрічним прозовом обгрунтовує тим, що дійсно з 18 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] у них народилася спільна дочка [PERSON] та на даний час проживає [PERSON] в Республіці Польща та з врахуванням військового стану, що введений на території України у зв`язку зі збройною агресіє рф його дочці [PERSON] краще та безпечніше буде проживати разом з ним, в зв`язку з чим просить суд визначити місце малолітньої доньки [PERSON] за місцем його проживання. В судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволені первинного позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, вказуючи на те, що позивач повністю займається вихованням, утриманням та забезпеченням своєї доньки, відповідач фактично не приймає участі у вихованні свої доньки, тільки періодично їй телефонує, крім того за твердженням представника позивача відповідач зловживає своїми правами та намагається здійснити тиск на позивача в процесуальний спосіб, так - як на даний час в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування з донькою [PERSON] та відповідно до даних позовних вимог [PERSON] в тому числі просить суд зобов`язати [PERSON] в літній період часу щорічно приїздити з малолітньою донькою [PERSON] до Республіка Польща терміном на 10 днів , внаслідок чого зустрічний позов є необгрунтований та такий, що не підлягає задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні, а також відповідач, що приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечували щодо задоволення первинного позову, просили задовольнити зустрічний позов з обставин викладених в зустрічній позовній заяві, при цьому не оспорюючи того факту, що на даний час відповідач [PERSON] на постійній основі проживає в Республіці Польща, фізично не бачив свою доньку з квітня місяця 2022 р., а також те, що донька проживає разом з позивачем по справі, яка займається вихованням та утриманням малолітньої доньки [PERSON] . Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що в зв`язку з введенням на території України військового стану їх малолітній доньці проживати разом в відповідачем по справі буде безпечніше та краще. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в зал судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просив слухати справу у відсутність представника третьої особи та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, з врахуванням інтересів дитини . Суд, заслухавши думку учасників судового процесу свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступне, що статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України слідує, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як було встановлено в ході судового розгляду, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 18 вересня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] . Відповідно до рішення до Дніпровського раойнного суду м.Києва від 29 вересня 2022 р. шлюб між сторонами було розірвано. Як встановлено в судовомув засіданні, що позивач [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , дитина відвідує різноманітні розвиваючі гуртки, батько дитини - відповідач [PERSON] з березня 2022 р. проживає поза межами України. Дана обставина не оспорювалася сторонами по справі, крім того в судовому засіданні відповідач повідомив в судовому засіданні, що на даний час він спів мешкає з іншою жінкою. Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києваі державної адміністрації не може надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , в зв`язку з проживанням відповідача [PERSON] в Республіці Польща та який не прибув на засідання комісії, в той же час мати дитини [PERSON] працює, має стабільний заробіток, створила належні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини. Дані обставини зазначені у висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей за №103/7030/41/3 від 22 грудня 2022 р. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Крім того ст..151 даного Кодексу передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Відповідно до ч.1 ст.158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім"ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ч.2 статті 12 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянина України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Конвенцією ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина має право вільно висловлювати власні погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага. Дитина має право вільно висловлювати свої думки; це право включає свободу шукати, одержувати і передавати інформацію та ідеї будь-якого роду. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно норм ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо),місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках,якщо це викликано інтересами дитини,суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дочки, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як було встанволено судом в ході судового розгляду, що малолітня [PERSON] постійно проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] , вказана обставина фактично була визнана те не оспорювалась в ході судового розгляду відповідачем [PERSON] та його представником, але як було встановлено в ході судового розгляду, що у відповідача [PERSON] на даний час виникають певні труднощі у спілкуванні зі своєю малолітньою донькою [PERSON] . За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень позивача та її представника, представника відповідача, суд прийшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог по первинному позову . Суд вважає, що з урахуванням інтересів малолітньої дитини [PERSON] 18 серпня 2017 визначити місце її проживання разом з матір`ю [PERSON] , а в задоволенні зустрічного позову відмовити. . Питання судовий витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved