Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

22 травня 2023 року [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором у розмірі 11 573 доларів США. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02.09.2021 року між [PERSON] («Сторона 1») та [PERSON] («Сторона 2») був укладений попередній договір, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чернишевою Г.М. за №2792. Відповідно до п.1 Договору Сторона 1 зобов`язується передати у власність (продати), а Сторона 2 зобов`язується прийняти у власність (купити) та сплатити грошову суму, обумовлену цим договором, нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будівельний номер приміщення 109. Відповідно до п.4 Договору Сторона 1 отримала від Сторони 2 11\~000 доларів США в момент укладення договору, а решту грошової суми у розмірі 9\~000 доларів США Сторона 2 зобов`язалася сплачувати Стороні 1 щомісячно рівними частинами у сумі 391 доларів США протягом 23 місяців. Пунктом 5 Договору сторони визначали дату укладення основного договору як 02.08.2023 року. 11.02.2022 року попередній договір між сторонами був розірваний. Крім того, 11.02.2022 року [PERSON] склала розписку, якою зобов`язалася повернути [PERSON] авансову суму по передньому договору №2792, в розмірі 11573 дол. США. Позивач зазначає, що станом на дату позову [PERSON] вказану грошову суму не повернула, що зумовило звернення до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 03.08.2023 року. У судове засідання, яке призначено на 03.08.2023 року позивач не з`явився, однак надав заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути у його відсутність. Представник відповідача з`явився у судове засідання, позовні вимоги не визнав. У судове засідання, яке призначене на 10.10.2023 року з`явився представник відповідача, проти задоволення позову заперечував. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що відповідно до умов договору обов`язок сплати грошових коштів виникає після продажі нерухомості, що є предметом цього договору іншій особі. Дослідивши зміст позовної заяви, заперечення відповідача та докази по справі судом встановлено наступне. 02 вересня 2021 року між [PERSON] («Сторона 1») та [PERSON] («Сторона 2») був укладений попередній договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Г.М. за №2792. Відповідно до п.1 Договору Сторона 1 зобов`язується передати у власність (продати), а Сторона 2 зобов`язується прийняти у власність (купити) та сплатити грошову суму, обумовлену цим договором, нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будівельний номер приміщення 109. Відповідно до п.4 Договору Сторона 1 отримала від Сторони 2 в рахунок майбутнього продажу 297 031,90 грн, що еквівалентно 11 000 доларів США в момент укладення договору, а решту грошової суми у розмірі 9 000 доларів США Сторона 2 зобов`язалася сплачувати Стороні 1 щомісячно рівними частинами у сумі 391 доларів США протягом 23 місяців. Пунктом 5 Договору сторони визначали дату укладення основного договору не пізніше 02.08.2023. Відповідно до розписки до попереднього договору вбачається, що позивач сплатила платежі за 02.10.2021 та 02.11.2021. Пунктом 11 попереднього договору передбачено, що у разі, якщо Сторона 1 відмовиться продати вказану нерухомість, у строк, що вказаний в п.5 Договору, або відмовиться вчинити дії, визначені п.8 цього договору, то грошова сума, яка зазначена в п.4 договору, нею повертається ,а також вона сплачує штраф у розмірі 10% від грошової суми, зазначеної в п.4 цього договору та яка була отримана під час підписання договору. У разі, якщо Сторона 2 відмовиться придбати вказане майно та сплатити належні з неї грошові кошти у строк, що вказаний в договорі, то грошова сума, яка була сплачена нею під час підписання договору їй повертається, за винятком грошової суми у розмірі 10% від сплаченої нею грошової суми, яка зазначена в п.4 цього договору, та вважається штрафом і залишається у Сторони 1. У разі невиконання Стороною 2 своїх зобов`язань, повернення Стороною 1 грошової суми, за винятком штрафних санкцій, здійснюється після продажі нерухомості, що є предметом цього договору іншій особі. Продаж цієї нерухомості іншій особі повинен бути здійснений не пізніше ніж через 1 рік з моменту відмови Сторони 2 здійснити оплату та укласти договір купівлі продажу. 11 лютого 2022 року попередній договір між сторонами був розірваний, про що свідчить договір про розірвання попереднього договору посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №251. 11 лютого 2022 року [PERSON] склала розписку, якою зобов`язалася повернути [PERSON] авансову суму по передньому договору №2792, в розмірі 11573 дол. США, тобто 322 886 грн. У постанові Одеського апеляційного суду від 22.02.2023\~року у справі № 522/9138/22 між цими ж сторонами спору та з приводу того ж предмету зазначено, що суд першої інстанції, дослідивши укладену між сторонами розписку і попередній договір від 02.09.2021 року, правильно встановив факт того, що обов`язок відповідача повернути авансовий платіж має бути виконаний після продажу нерухомості, яка має бути проданою не пізніше ніж через рік після відмови здійснити оплату та укласти договір купівлі-продажу. При цьому, суд зазначає, що умови договору не врегульовують випадки нереалізації нерухомості протягом року після розірвання попереднього договору. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 ст.\~13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку суд констатує, що доказів продажу чи непродажу об`єкта нерухомого майна матеріали справи не містять. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали договір у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись, що свідчить як про реалізацію сторонами свободи договору, так і недопущення порушення умов цього договору. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, сторони у попередньому договорі чітко визначили порядок та умови за яких здійснюються розрахунки між сторонами. В даному випадку підстави позову не корелюються із умовами договору, який був укладений між сторонами, у зв`язку із чим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необгрунтовані.

Outcome: dismissed