Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Орган опіки та піклування Богодухівської міської ради звернулось до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень просить позбавити батьківських прав [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що до служби у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області звернулася із заявою [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] та повідомила, що батько дитини не приймає участь у вихованні дитини, не спілкується, матеріально не утримує його, не цікавиться станом здоров`я, навчання, лікуванням не займається, не дбає про його фізичний і духовний розвиток. У 2014 році, після смерті матері дитини [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про встановлення батьківства та передання дитини на виховання батька. Після суду, який встановив батьківство та передав на виховання батьку, [PERSON] не забрав сина на виховання, дитина продовжувала проживати у своєї тітки [PERSON] з якою і проживає по теперішній час. Коли настала необхідність в оформленні паспорта громадянина України, [PERSON] зателефонував батькові, на що отримав відмову. Також зазначає, що зі слів [PERSON] , з дати встановлення батьківства [PERSON] всіляко ухиляється від виховання дитини. Враховуючи викладене, представник позивача вказує, що дії відповідача у відповідності до ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітньої дитини [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2022 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 05 грудня 2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він зазначає, що він дійсно проживав з [PERSON] у цивільному шлюбі та під час проживання у них народився син - [PERSON] . Після смерті [PERSON] її рідна сестра - [PERSON] забрала його сина до себе в Богодухів. Відповідач не міг з цим нічого зробити, оскільки де-юре був для дитини чужою людиною. Розпорядженням Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області № 341 від 20 жовтня 2014 року [PERSON] була призначена опікуном над [PERSON] . З перших днів [PERSON] не надавала можливості йому бачитися з сином, не пускала до нього, не дозволяла займатися з ним та приймати іншу участь у його житті. Після визнання його батьківства відносно - [PERSON] , розпорядженням Богодухівської районної державної адміністрації № 192 від 21 червня 2016 року відповідачу були встановленні години спілкування з дитиною та рекомендовано опікуну [PERSON] сприяти спілкуванню дитини з батьком. Також розпорядженням Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області № 24 від 29 січня 2019 року було з [PERSON] знято повноваження опікуна над малолітнім [PERSON] та передано дитину на виховання та проживання відповідачу. Однак вказане розпорядження не було виконано з вини [PERSON] . Крім того, відповідач зазначає, з вересня 2014 року він передавав [PERSON] гроші на утримання сина. Враховуючи викладене, відповідач стверджує, що ніякого свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та матеріального утримання [PERSON] з його боку немає. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся. Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Суд дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Відповідно до копії розпорядження Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області від 20.10.2014 року № 341 [PERSON] призначено опікуном над малолітнім [PERSON] . Вказано розпорядження ухвалено, на підставі заяви [PERSON] у зв`язку зі смертю матері [PERSON] - [PERSON] . Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 18 січня 2016 року визнано [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Харків, біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Харків. Зобов`язано Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції внести зміни до актового запису №3319 від 02 серпня 2008 року про народження [INFO] [PERSON] , зазначивши батьком дитини [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 січня 2016 року змінено. Виключено з другого абзацу резолютивної частини рішення слово «біологічним». Рішення в частині зобов`язання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції внести зміни до актового запису №3319 від 02 серпня 2008 року про народження [INFO] [PERSON] , зазначивши батьком дитини [PERSON] - скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову [PERSON] у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення залишено без змін. Розпорядженням Богодухівської міської ради Харківської області № 192 від 21 червня 2016 року встановлено години спілкування [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON] щонеділі з 12:00 год. до 17:00 год. (а.с. 52). Розпорядженням Богодухівської міської ради Харківської області № 24 від 29 січня 2019 року знято з [PERSON] повноваження опікуна над малолітнім [PERSON] та передано малолітню дитину [PERSON] на виховання та проживання батькові [PERSON] . Ухвалено вважати [PERSON] таким, який втратив статус дитини-сироти, у зв`язку з встановленням факту батьківства. (а.с. 53-54). Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області № 195 від 18 серпня 2022 року [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням Богодухівської міської ради Харківської області № 205 від 18 серпня 2022 року призначено [PERSON] піклувальником над дитиною, позбавленою батьківського піклування, [PERSON] (а.с. 17). Висновком органу опіки та піклування при Богодухівській міській раді про доцільність позбавлення батьківських прав від 31 серпня 2022 року № 01-32/260 вказаний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітньої дитини [PERSON] . Вказаний висновок обгрунтований тим, що відповідно до інформації, наданої КЗ «Богодухівський ліцей № 2» Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області батько дитини останній раз відвідував ліцей у 2020 році. Участі в освітньому процесі ніколи не брав. Успіхами у навчанні, контролем за виконанням домашніх завдань, відвідуванням батьківських зборів займається [PERSON] .. Відповідно до інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Богодухівської міської ради Харківської області» неповнолітній [PERSON] , перебуває на диспансерному обліку з діагнозом розповсюджений іхтіоз. На прийом до лікаря, на проведення щеплень дитину приводить його тітка [PERSON] .. Відповідно до інформації сусідів [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері, [PERSON] постійно проживає з тіткою [PERSON] , яку називає матір`ю, а її чоловіка батьком. Догляд, піклування та утримання дитини здійснює [PERSON] .. За весь час [PERSON] приїздив декілька разів. За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав представник позивача посилався, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню їх сина, не приймає участі у її житті, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з ним. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. В п.18 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 роз`яснено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволення позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини(дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду №641/2867/17-ц від 06 травня 2020 року. Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволені у повному обсязі, зокрема, позбавлено [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів його доходів, але не менше встановленого законом мінімуму в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 08.08.2017 року. Постановою Харківського апеляційного суду від 14.11.2018 року рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.06.2018 року в частині задоволення позову [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав скасовано, відмовлено у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Тобто, в судовому порядку вже розглядалось питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] . Між тим, матеріали справи не містять жодного належного доказу, які давали би підстави вважати, що [PERSON] починаючи з листопада 2018 року по дату подання вказаного позову належним чином виконував батьківські обов`язки по відношенню до сина, приймав участь у його вихованні, розвитку, як моральному так і духовному. Суд, не приймає як доказ, який підтверджує виконання [PERSON] батьківських обов`язків надсилання [PERSON] грошових коштів в якості матеріальної допомоги на утримання сина, оскільки відповідно до приписів ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, відповідно до приписів ст. 171 СК України в судовому засіданні була з`ясована думка малолітнього, [PERSON] , який пояснив, що він проживає з 6 років разом з тіткою [PERSON] та дядьком, її чоловіком. До 6 років проживав з матір`ю [PERSON] та [PERSON] до смерті матері. З батьком зустрічався один раз на пів року. Зустрічалися переважно в кафе. Після початку війни батька не бачив. Зазначив, що бажає проживати як і раніше з тіткою. Крім того, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2023 року визнано обов`язковою явку в судове засідання відповідача по справі - [PERSON] для дачі пояснень відносно предмету позову. Суд постановляючи вказану ухвалу, виходив з того, що тільки батько дитини може надати пояснення відносно тієї чи іншої обставини що може сприяти своєчасному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. 09 жовтня 2023 року відповідач надав до суду заяву в якій просив, розгляд справи за його відсутністю, за участю його адвоката - Картавих М.І. В обґрунтування заяви зазначив, що він є внутрішньо-переміщеною особою та проживає в м. Знам`янка, Кіровоградської області. В судове засідання з`явитися не може оскільки здійснює догляд за хворим батьком. Вказана процесуальна поведінка відповідача на думку суду свідчить про незаінтересованість у позитивному вирішенні справи на його користь та відстоюванні своїх прав як батька дитини при вирішенні даного спору. Згідно з частиною ч 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1,3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина [PERSON] , не приймає участі у його моральному та фізичному розвитку, суд з урахуванням думки [PERSON] , яка не є абсолютною при ухваленні рішення, оцінивши наявні в матеріалах справи докази дійшов висновку про задоволення позовних вимог Органу опіки та піклування Богодухівської міської ради. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved