Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

У серпні 2021 [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, про визнання права власності у порядку спадкування, визнання договору недійсним та скасування реєстраційних дій. Позов обґрунтований тим, що позивач є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджено актовим записом про смерть від 17 жовтня 2019, № 2217. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження позивача. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Заяву про прийняття спадщини подала рідна сестра померлої [PERSON] . У зв`язку з цим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.С. було заведено спадкову справу. 28.02.2020 на ім`я [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 02.03.2020 [PERSON] подарувала [PERSON] успадковане нею майно у вигляді 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Однак рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2020 було встановлено, що [PERSON] не є рідною сестрою [PERSON] , а надані нею документи для підтвердження родинних відносин з померлою, є підробленими. Також названим рішенням суду були визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину від 28.02.2020, видані на ім`я [PERSON] , та визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини. 30.06.2021 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров М.С. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру. Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 02.03.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., за реєстровим № 229, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51391828 від 28.02.2020, видалити запис про право власності 35727502 за [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51418966 від 02.03.2020, видалити запис про право власності 35753114 та припинити право власності за [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , витребувати у [PERSON] з чужого незаконного володіння 1/2 частини квартири [ADDRESS] , та стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачі правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази, а саме матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023, закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити. Представник відповідачів визнав позовні вимоги повністю, проти задоволення позову не заперечував. Приватні нотаріуси до суду не з`явились, повідомлені у встановленому ЦПК України порядку, проте їх неявка не перешкоджає розгляду і вирішення спору. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке. Обставини, які встановлені судом. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, [PERSON] померла приблизно у червні липні 2019 року. Точна дата смерті не встановлена, оскільки [PERSON] була одинокою особою, і коли померла, то кілька тижнів лежала у квартирі, доки представники Дніпровської міської ради не здійснили її поховання. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме: 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 31 січня 2020 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М.О. надійшла заява начебто рідної сестри померлої [PERSON] [PERSON] , про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. У зв`язку із поданням заяви про прийняття спадщини, приватним нотаріусом ДМНО Уваровим М.О. 26.12.2019 року була заведена спадкова справа № 65304522. 28.02.2020 приватним нотаріусом ДМНО Уваровим М.О. було видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] за реєстр. № 57, на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, 28.02.2020 приватним нотаріусом ДМНО Уваровим М.О. було видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] за реєстр. № 58, на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після набуття права власності на спадкове майно, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 02.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., за реєстровим № 229. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі № 201/7982/20 визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані приватним нотаріусом ДМНО Уваровим М.О. на ім`я [PERSON] , за реєстровими № 57, 58. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном три місяці з дня набрання законної сили рішенням суду. У вказаному рішенні суду також встановлено, що [PERSON] не мала права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки у неї відсутнє споріднення із померлою. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , як вказує позивач, підтверджується відомостями про батьків у свідоцтві про народження на ім`я [PERSON] серія [NUMBER] від 05.07.1963, видане відділенням реєстрації актів цивільного стану м. Вільнюс, та апостильованою випискою, що посвідчує запис про народження [PERSON] , № 4356, від 22.12.1956 р., видана відділом цивільної метрикації м. Вільнюса. Зазначені докази позивачем не додані до матеріалів справи, копії свідоцтв про народження містяться лише в матеріалах спадкової справи, проте ці копії не чіткі, тому суд не може перевірити наявність родинних зв`язків між [PERSON] та [PERSON] . Як видно із заяви про прийняття спадщини, 30 червня 2021 року [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М.О. із заявою про прийняття спадщини, у строк, наданий рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі № 201/7982/20. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.06.2021, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.С. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] у зв`язку із ненаданням [PERSON] будь-яких документів, які б підтверджували, що вищезазначені квартири належать спадкодавцю. Спір виник з приводу того, що позивач [PERSON] не може оформити спадкові права, оскільки нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину, а рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі № 201/7982/20 не вирішено питання про скасування рішень реєстратора, видалення записів про право власності. Також не визнано недійсним договір дарування від 02.03.2020 року, яким спадкове майно передано [PERSON] , не витребувано спадкове майно від недобросовісного набувача. Зміст спірних правовідносин та застосовані норми матеріального права. Поняття спадкування закріплене у\~ст. 1216 ЦК, відповідно до якої спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно частин першої та третьої\~статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1258 ЦК України\~передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Частиною 3\~статті 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Виходячи з вимог\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом, успадковане майно, а саме 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , було відчужене [PERSON] на користь [PERSON] шляхом укладення договору дарування. Позивач вважає, що у момент вчинення цього договору сторонами не було додержано вимог ст. 203 ЦК України, та просить визнати такий договір недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК\~435-15\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі № 201/7982/20 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] за реєстр. № 57, на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , то відповідний договір дарування, згідно якого подарована ця частина квартири [PERSON] , суд також вважає недійсним. Однак суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні висновки викладені у постановах ВП ВС 05.06.18, справа № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); 30.01.19, справа № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); 11.09.19, справа № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); 19.02.20, справа № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); 04.04.20, справа № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); 15.09.20, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та ін. Ефективний спосіб захисту повинен реально відновлювати наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права. В даному випадку [PERSON] не є стороною договору дарування, і на момент його укладення не була залучена до кола спадкоємців, не було встановлено судом її родинні зв`язки із померлою [PERSON] , тобто у даних правовідносинах такий спосіб захисту як визнання договору дарування недійсним, не призведе до реального поновлення порушених прав та інтересів позивача. Тому суд вважає такий спосіб захисту, який обраний позивачем, неефективним, оскільки визнання договору недійсним не призведе до зміни у матеріальних правовідносинах. Таких договорів, до речі, може бути й декілька, однак визнання усіх договорів, за якими майно було відчужено (передано) на користь третіх осіб, не буде відповідати змісту порушеного права та спричиненим наслідкам. В частині позовних вимог про скасування рішень державного реєстратора, видалення записів про право власності за [PERSON] , [PERSON] на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , суд застосовує такі норми права. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх обтяжень, визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про право набувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Згідно ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього право набувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим право набувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор зобов`язаний прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок скасування\~записів у\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно передбачений\~Законом\~України від\~01.07.2004\~№ 1952-IV\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~Порядком державної\~реєстрації речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень,\~затвердженим\~постановою КМУ\~від 25.12.2015\~№ 1127, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим\~постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141. Так, відповідно до\~ч. 1 ст. 26 Закону № 1952\~за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952 у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових\~прав,\~відповідні права\~чи обтяження\~припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже,\~положення ч.\~3\~ст.\~26\~Закону №\~1952 передбачають три види судових рішень, які можуть бути підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав, а саме: рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав; рішення суду\~про скасування\~чи визнання\~недійсними документів,\~на підставі\~яких проведено\~державну реєстрацію\~прав; рішення суду про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі № 201/7982/20 визнані недійсними документи, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності на спірні квартири, а саме свідоцтва про право на спадщину, видані приватним нотаріусом ДМНО Уваровим М.О. на ім`я [PERSON] , за реєстровими № 57, 58. Доказів виконання вказаного судового рішення, звернення до реєстратора, чи отримання відмови у проведенні державної реєстрації припинення (анулювання) записів про речові права, позивачем до суду не надано. Суд звертає увагу позивача, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі № 201/7982/20, яким визнано недійсними відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, є безумовною підставою для внесення записів про припинення (анулювання) усіх речових прав [PERSON] , [PERSON] , які пов`язані із цими свідоцтвами. Відповідні записи анулюються самостійно реєстратором, і все повинно повертатися у первинний стан. Саме така логіка ст. ст. 10, 18, 24, 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому суд\~констатує,\~що позивач\~або не\~використала такий\~спосіб захисту\~своїх прав,\~не реалізувавши\~судове рішення,\~або взагалі\~не зверталась\~до реєстратора.\~Відтак,\~суд не\~може скасовувати\~рішення реєстратора\~чи скасовувати\~записи про\~речові права,\~які й\~так самостійно,\~в силу\~Закону,\~є такими,\~що припинились.\~ Вимога про\~«видалення» записів,\~як про\~то просить\~позивач,\~взагалі не\~передбачена Законом № 1952, та не є належним способом захисту прав. Разом із тим, суд наголошує, що згідно ч. 4 ст. 26 Закону № 1952, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про зупинення державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним скасуванням цим рішенням заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій чи відповідного судового рішення, зареєстрованих у базі даних заяв. На думку суду, повноваження щодо вирішення питання про скасування рішення державного реєстратора, та припинення речових прав, належить тому суду, який вирішує питання про визнання недійсним чи скасування будь-якого акту. Наприклад, у разі визнання судом недійсним договору купівлі-продажу, є логічним, що позивач одночасно заявляє позовну вимогу про скасування рішення реєстратора, і суд, задовольнивши таку вимогу, одночасно припиняє речове право. За практикою, у разі заявлення позивачем вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, є логічним заявлення позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за тією особою, що не має права на спадкування. Проте рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі № 201/7982/20 питання щодо скасування рішень про реєстрацію речових прав та їх обтяжень, а саме скасування реєстрації права власності, не вирішувалось. Тому інший суд не може вирішувати ізольовано такі питання, оскільки такою компетенцію наділений суд, який вирішив спір відносно свідоцтв про право на спадщину. Наведене стосується і вимоги про припинення права власності, яка є похідною від вирішення питання про скасування рішення реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, у зв`язку із визнанням недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, які є документами, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, такі права припиняються, і автоматично поновлюється запис про право власності стосовно усіх квартир на померлу [PERSON] , тому належний спадкоємець не позбавлений можливості оформити спадкові права. Якщо ж й вирішувати питання про скасування рішень реєстратора, то такі повноваження були лише у Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, одночасно із вирішенням справи № 201/7982/20. Проте така прогалина може бути усунута шляхом ухвалення додаткового рішення суду. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на майно у порядку спадкування за [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа\~може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. На виконання рішення суду, яким було встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, позивач звернулась до нотаріуса із відповідною заявою. Однак, на думку суду, таке звернення носило формальний характер, лише щоб отримати відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки до заяви не було долучено жодних документів, які б давали нотаріусу право встановити належність майна померлій. А така можливість у позивача була, зокрема, й через механізм поновлення записів про право власності на [PERSON] , однак рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цій частині позивачем не виконано. Крім цього, суд вказує, що визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцем, переважно перед іншими спадкоємцями, можливо лише тоді, коли інші спадкоємці усунуті від права спадкування, не мають права на спадкування, або ж відмовились від належної їм частки на користь основного спадкоємця. Позивач просить визнати право власності у порядку спадкування за собою, на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Статтями 1261-1265 ЦК передбачено п`ять черг спадкування за законом, які у визначеному законодавством порядку закликаються до спадкування почергово. Право на спадкування кожною наступною чергою спадкоємців за законом настає при відсутності спадкоємців попередньої черги або при неприйнятті ними спадщини або відмови від її прийняття, а також у разі, коли всі спадкоємці першої черги усунені від права на спадкування. У межах однієї і тієї самої черги спадкоємці спадкують майно померлого у рівних частках. З матеріалів спадкової справи видно, що спадщину після смерті [PERSON] прийняло кілька осіб. Так, заяви про прийняття спадщини подані [PERSON] (яка не є сестрою померлої), а також спадкоємцем [PERSON] . Однак до участі у справі [PERSON] взагалі не був залучений, хоча суд при вирішенні спору, тим чи іншим чином, вирішував питання про права та обов`язки й цього спадкоємця. Однак протягом всього часу перебування справи у суді, клопотань від сторін про залучення до участі у справі відповідача [PERSON] не надходило. За таких обставин, суд не може визнати право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , лише за позивачем [PERSON] , оскільки не вирішено та не з`ясовано правового статусу спадкоємця [PERSON] , який до речі, подав заяву про прийняття спадщини раніше ніж [PERSON] та [PERSON] , і фактично його заява й була підставою для заведення спадкової справи. Таким чином, суд позбавлений можливості вирішити питання про визнання права власності на спадкове майно за позивачем, переважно перед іншими спадкоємцями, оскільки [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, а відтак може успадкувати частку у майні, нарівні з позивачем. А якщо з`ясується, що [PERSON] є сином померлої, то може навіть претендувати на все спадкове майно. З цього, суд приходить до висновку, що звернення до суду із позовом є передчасним, оскільки є інший спадкоємець, щодо якого відсутні відомості про відмову від спадщини, усунення від спадкування чи позбавлення права на спадкування. Додатково у суду виникли сумніви в наявності родинних відносин між [PERSON] та померлою. Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Проте, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч. 7 ст. 82 ЦПК України). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2020 у мотивувальній частині встановлено, що [PERSON] є сестрою [PERSON] . Проте такий факт може бути спростований у загальному порядку, не має для суду наперед встановленої сили. Оскільки Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська фактично вирішується спір про спадкування, то суд, в силу положень ст. 89 ЦПК України (безпосереднє дослідження доказів), повинен дослідити докази, які підтверджують спорідненість між [PERSON] та померлою [PERSON] . З матеріалів справи слідує, що [PERSON] була одинокою особою, не мала родичів, проживала одна. Після смерті довгий час ніхто не знав про те, що вона померла, а потім сторонні особи, в т.ч. представники громади, здійснили її поховання; виплату на поховання отримала взагалі стороння особа (згідно витягу з реєстру актів цивільного стану). Видається дивним, що після смерті [PERSON] у неї з`явилось кілька родичів, які претендують на спадкове майно. Між тим, позивачем не було долучено до позовної заяви будь-яких доказів спорідненості із померлою [PERSON] . У матеріалах спадкової справи є копії свідоцтв про одруження, свідоцтва про укладення шлюбу, однак усі копії надруковані неналежно, що позбавляє суд з`ясувати дійсний зміст цих документів. Суду не надано також апостильовану виписку, що посвідчує запис про народження [PERSON] , № 4356, від 22.12.1956 р., виданої відділом цивільної метрикації м. Вільнюса, та інші документи в підтвердження факту родинних відносин. Враховуючи, що у позовній заяві позивач посилається на факт родинних відносин, проте не надає суду відповідних доказів, які суд повинен безпосередньо перевірити, слід дійти висновку, що ця обставина не доведена належними і допустимими доказами. При цьому суд категорично не може стверджувати, що позивач та [PERSON] не є родичами, лише вказує, що з приводу цієї обставини виникають обґрунтовані сумніви. А позивач у свою чергу, не надав доказів на доведення такої обставини, що з точки зору змагальності цивільного процесу, розцінено судом як недоведеність такого факту. Щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] , судом застосовуються наступні норми. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За нормою ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.07.2018р. року у справі № 569/1221/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦК України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто вибуття майна з володіння власника поза його волею, є однією із безумовних підстав, яка дозволяє витребувати таке майно у добросовісного набувача. Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (Постанова Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). З аналізу вищевказаних норм та судової практики, слід дійти висновку, що право на витребування майна належить виключно власнику майна. Особа, яка тільки подала заяву про прийняття спадщини, за наявності також інших спадкоємців, та не підтвердження родинних зв`язків із спадкодавцем, не може ставити питання про витребування майна, оскільки за загальним правилом, задоволення вимоги про витребування майна це підстава для внесення запису про реєстрацію права власності за особою, що витребовує таке майно. У такому разі може порушитись черговість спадкування, а також може мати місце порушення прав та інтересів інших спадкоємців, зокрема, [PERSON] . Сама суть інституту віндикації полягає в тому, що неволодіючий майном власник, звертається до неправомірно володіючого майном не власника, з метою витребування речі з чужого незаконного володіння. При цьому майно витребовується із чужого незаконного володіння на користь конкретної особи, яка вважає, себе власником або має речове право на майно. Однак у прохальній частині позовної заяви [PERSON] просить витребувати майно не на користь себе чи іншої особи, а витребувати узагальнено, без конкретної особи набувача. Така позиція в цілому суперечить інституту віндикації, оскільки майно підлягає витребуванню на користь особи, яка має, або може мати речове право. Витребування майна не на користь будь-кого, будь-якої особи, суперечить положенням ст. 387 ЦК України. Таким чином, підстав для витребування майна судом не встановлено. Висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним, суд відзначає, що [PERSON] не є стороною договору дарування, і на момент його укладення не була залучена до кола спадкоємців, не було встановлено судом її родинні зв`язки із померлою [PERSON] , тобто у даних правовідносинах такий спосіб захисту як визнання договору дарування недійсним, не призведе до реального поновлення порушених прав та інтересів позивача. Тому суд вважає такий спосіб захисту, який обраний позивачем, неефективним, оскільки визнання договору недійсним не призведе до зміни у матеріальних правовідносинах. Визнання договору дарування недійсним не призведе до захисту порушених прав спадкоємця. Зважаючи на це, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині. Стосовно вимог про скасування рішень державного реєстратора, видалення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, припинення права власності, суд вказує, що визнання судом недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, є по суті скасуванням (визнання недійсними) документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав, тому такі права автоматично припиняються. У такому випадку реєстратором проводиться анулювання усіх записів, які пов`язані із виданими свідоцтвами про право на спадщину, і поновлюється запис на померлу. Відтак, належний спадкоємець не позбавлений можливості оформити спадкові права. Крім того, вимога про видалення записів не підлягає задоволенню, оскільки суд не може самостійно видаляти записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий спосіб захисту не передбачений ані профільним Законом, ані іншими нормативними актами. Припинення права власності також не є можливим до задоволення, оскільки така вимога є похідною від задоволення вимоги про скасування рішення реєстратора. З наведених підстав, суд вважає можливим відмовити у задоволенні цих вимог. Вимога про визнання права власності в порядку спадкування за позивачем на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , також задоволенню не підлягає, оскільки визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв також [PERSON] , однак до участі у справі не залучався. За таких обставин, суд не може визнати право власності на спадкове майно, оскільки є не вирішеним статус іншого спадкоємця за законом, відносно якого відсутні відомості про відмову від спадщини, позбавлення спадщини чи усунення від права на спадкування. З приводу вимог про витребування майна, суд зазначає, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння належить власнику. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, за наявності також інших спадкоємців, та існуванні обґрунтованих сумнівів у наявності родинних зв`язків із спадкодавцем, не може ставити питання про витребування майна, оскільки задоволення вимоги про витребування майна це підстава для внесення запису про реєстрацію права власності за особою, що витребовує таке майно. Отже, витребування майна може порушити як черговість спадкування, так і права та інтереси спадкоємців однієї черги. Водночас позивачем некоректно сформульовану вимогу про витребування майна, оскільки майно витребується на користь заінтересованої особи (власника, титульного власника, особи, що має речове право і т.д.), однак у позові викладено прохання про витребування майна без зазначення на користь кого необхідно витребувати таке спадкове майно. Ураховуючи таку неузгодженість позовних вимог, обрання неналежних та неефективних способів захисту та суперечливість обставин, на які посилається позивач, суд вважає можливим відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі, за необґрунтованістю. Додатково слід вказати, що суд не може прийняти визнання позову представником [PERSON] , [PERSON] , оскільки такі дії суперечать встановленим судом обставинам та свідчать про домовленість між позивачем та відповідачами, представником відповідачів. Так, визнання позовних вимог порушує права та інтереси іншого спадкоємця, та очевидно суперечить інтересам відповідачів, тому суд приходить до висновку, що відповідачі діють недобросовісно. Судові витрати. За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача. Враховуючи, що судом відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] , судовий збір слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed