Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , і просив суд поділити спільне нерухоме майно, що набуто подружжям за час шлюбу. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 03.10.2022 року справу передано до Комінтернівського районного суду Одеської області за підсудністю. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.11.2022 року позов залишено без руху. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.01.2023 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.07.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання відповідач не з`явилась, за адресою реєстраційного обліку відсутня. Позивач подав письмову заяву про розгляду справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав просив позов задовольнити повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.10.2023 року постановлено розгляд справи у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: 19.08.2011 року сторони уклали шлюб, що встановлено судом зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.08.2011 року. На час розгляду цієї справи відомості про розірвання цього шлюбу у суду відсутні. 12.06.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на цілу житлову квартиру [ADDRESS] , що встановлено судом зі змісту витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 170689550 від 18.06.2019 року. Між сторонами склались неприязні відносини, вони тривалий час не проживають разом, сім`я фактично припинила своє існування. Як стверджує позивач, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спільною квартирою, та не визнає його право власності. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі. Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, вона є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію. Таким чином позов слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved