Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

1. Короткий виклад позиції сторін. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом у якому зазначає, що між [PERSON] та\~ [PERSON] , як фізичними особами-підприємцями, існували договірні відносини, які регулювались укладеним між ними договором франчайзингу №01 від 06.04.2018р. Умовами вказаного договору (п.3.5) було встановлено, що уповноваженою особою щодо комунікації зі сторони [PERSON] є [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням свої зобов`язань фізичною особою-підприємцем [PERSON] ,\~ [PERSON] ініціював ряд судових проваджень, які завершились прийняттям остаточних судових рішень, зокрема: 1. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 12.01.2022р., яким\~ присуджено стягнути з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] винагороду за використання Торговельної марки "Crema Caffe Coffee Shop" у розмірі 56 235,53 грн. та 2 177,38 грн.\~ судового збору залишено без змін. 29.07.2022р. на виконання вказаного рішення, Господарським судом Чернівецької області видано наказ про примусове виконання, було відкрито виконавче провадження № 69596964. В ході виконавчого провадження, приватним виконавцем здійснювались відповідні заходи з примусового виконання судового рішення, зокрема отримано інформацію щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, а саме: марка ТЗ - HYUNDAI, модель ТЗ - TUCSON, категорія ТЗ - легковий, рік виробництва - 2015, VIN - [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , колір ТЗ - сірий. 09.08.2022р. постановою приватного виконавця на вищевказаний транспортний засіб боржника накладено арешт, а 26.08.2022р. - вищевказаний транспортний засіб, згідно постанови приватного виконавця, оголошено в розшук. 30.09.2022р., у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом та перерахуванням приватним виконавцем стягувачу (позивачу у даній справі) належних йому коштів, приватним виконавцем було закінчено виконавче провадження №69596964. 2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2022р. якою рішення Господарського суду Чернівецької області від 13.09.2022 р. - залишено без змін, стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] штраф за договором франчайзингу у розмірі 358 200,00грн., судовий збір в сумі 5 273,00грн. та витрати на професійну правничу та правову допомогу в розмірі 29 000,00грн. 15.02.2023р. було розпочате примусове виконання вказаних судових рішень та відкрито зведене виконавче провадження за №71057971. Протягом лютого-квітня 2023 року приватний виконавець вчиняючи відповідних заходів по виявленню та розшуку майна та доходів боржника отримував відповіді про відсутність коштів на рахунках боржника, відсутність транспортних засобів та нерухомого майна у боржника, відсутність офіційних доходів у боржника. На момент звернення з даною позовною заявою за зведеним виконавчим провадженням №71057971 не було стягнуто жодних коштів та не реалізовано будь-якого майна боржника у зв`язку з його відсутністю. Зазначає, що у цей період, відповідачем було відчужено транспортний засіб HYUNDAI TUCSON на користь своєї дружини [PERSON] яка, як зазначалося вище, була уповноваженою особою щодо комунікації по договору франчайзингу №01 від 06.04.2018р. по якому наявна непогашена заборгованість. Вважає, що відчуження належного [PERSON] вищевказаного транспортного засобу є нічим іншим як зловживання своїми цивільними правами з метою ускладнення та унеможливлення задоволення грошових вимог позивача за вказаним вище рішенням суду. Наголошує, що незважаючи на те , що в даний час фактичним власником автомобіля є [PERSON] , автомобіль фактично продовжує перебувати у постійному користуванні [PERSON] .\~ Враховуючи вищевикладене, позивач\~ вважає, що правочин вчинений [PERSON] , а відтак і вторинна реєстрація транспортного засобу, який належав боржнику, за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, вчинений без дотримання вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ч. 1 та ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України), що за правилами ст.215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України. Переконує, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний правочин) використовувався учасниками (відповідачами) для недопущення звернення стягнення на майно боржника - [PERSON] .\~ Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним правочин щодо відчуження/реалізації транспортного засобу марки HYUNDAI TUCSON, 2015 року виробництва, укладений між [PERSON] \~ та [PERSON] в Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ. Представник відповідача, адвокат Бошелюк Ю. надіслала до суду відзив на позов у якому зазначає, що твердження позивача є помилковими та не підтверджуються доказами. Вказує, що правочин, за яким вищевказаний автомобіль був набутий у власність [PERSON] не є фіктивним, оскільки він був направлений на реальне настання наслідків, майно фактично було передано набувачу. Саме по собі вчинення правочину між близькими родичами, не може свідчити про його фіктивність чи намір створити перешкоди для виконання судового рішення. Окрім того, станом на момент відчуження автомобілю, ще не існувало судових рішень про стягнення із відповідача заборгованості,\~ а також не було відкрито виконавчих проваджень з примусового стягнення боргу. Таким чином укладення правочину не свідчить про намір відповідача ухилитись від виконання зобов`язань за ним. Просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив, представник позивача вказує, що укладення вказаного правочину\~ направлене саме на уникнення відповідачем відповідальності за порушення умов договору франчазингу, яке у подальшому було підтверджено судовим рішенням, оскільки правочин купівлі-продажу був вчинений у час, коли між сторонами вже було ініційовано судові справи. Крім того, нелогічним є перереєстрація автомобіля на дружину, оскільки перебуваючи у шлюбі з боржником, вона і так є співвласником такого майна. Відповідачам, на момент відчуження автомобіля, було достеменно відомо про неналежне виконання ним умов договору франчайзингу, а [PERSON] отримувала від позивача вимогу про сплату штрафних санкцій за договором франчайзингу. Вважає наведені у відзиві аргументи необґрунтованими, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 2. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії у справі. 15.05.2023 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі. 02.08.2023 року, ухвалою сад гірського районного суду м. Чернівці, заяву [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Марчак М.П. про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на транспортний засіб, який перебуває у власності [PERSON] а саме: автомобіль HYUNDAI TUCSON\~ 2015 року виробництва, VIN: [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , із забороною у вчиненні будь-яких дій пов`язаних з відчуженням, реєстрацією та перереєстрацією права власності, а також вчинення будь-яких інших правочинів. Також, ухвалою суду від 02.08.2023 року було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. 2. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] , з 15.02.2013р. по 16.06.2022р., був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець. [PERSON] був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець з 05.03.2018р. по 03.01.2023р. Між [PERSON] та [PERSON] , як фізичними особами-підприємцями (суб`єктами підприємницької діяльності), існували договірні відносини, які регулювались укладеним між ними договором франчайзингу №01 від 06.04.2018р. Умовами вищезазначеного договору (п.3.5) було встановлено, що уповноваженою особою щодо комунікації зі сторони [PERSON] , є [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням свої зобов`язань за вищевказаним договором, почивачем було ініційовано ряд судових проваджень, наслідком яких стало ухвалення судових рішень. Зокрема, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 12.01.2022 р. у справі №926/3594/21, (яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2022 р.), вирішено стягнути з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] \~ винагороду за використання Торговельної марки "Crema Caffe Coffee Shop" у розмірі 56 235,53 грн. та 2 177,38 грн. - судового збору. 29.07.2022р. на виконання вказаного рішення, Господарським судом Чернівецької області видано наказ, на підставі якого,\~ 09.08.2022 року, приватним виконавцем Скальським А.І. було відкрито виконавче провадження № 69596964 про стягнення із [PERSON] присуджених грошових сум. За час відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем здійснювались відповідні заходи з примусового виконання судового рішення, серед яких: інформування боржника про необхідність добровільного виконання судового рішення, направлення запитів в фіскальні органи з наданням інформації про отримання офіційних доходів та відкриті поточні рахунки в банківських установах, направлення запитів в органи МВС щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, вимоги в банківські установи стосовно наявності та/або стану розрахунків боржника, накладення арештів на кошти боржника, накладення арешту на транспортний засіб боржника, оголошення у розшук транспортного засобу боржника та інші. Із матеріалів виконавчого провадження доступних в автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства юстиції України вбачається, що при здійсненні заходів з примусового виконання судового рішення у справі №926/3594/21 на запит приватного виконавця №142936609 від 09.08.2022р., №143844698 від 26.08.2022р. Міністерством внутрішніх справ України надано інформацію щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, а саме: марка ТЗ - HYUNDAI, модель ТЗ - TUCSON, категорія ТЗ - легковий, рік виробництва - 2015, VIN - [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , колір ТЗ - сірий. 09.08.2022р. постановою приватного виконавця на вищевказаний транспортний засіб боржника накладено арешт, а 26.08.2022р. - вищевказаний транспортний засіб, згідно постанови приватного виконавця, оголошено в розшук. Однак у подальшому,\~ а саме 30.09.2022р., у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом та перерахуванням приватним виконавцем стягувачу (позивачу у даній справі) належних йому коштів, приватним виконавцем припинено розшук майна боржника (вищевказаного транспортного засобу) та закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу №926/3594/21 виданого 29.07.2022р. про що постановлено відповідні постанови в рамках виконавчого провадження №69596964. Крім того, постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2022р. у справі №909/1237/21 рішення Господарського суду Чернівецької області від 13.09.2022р. залишено без змін, додаткове рішення\~ Господарського суду Чернівецької області від 03.10.2022р. скасовано в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Вказаним рішенням Господарського суду Чернівецької області від 13.09.2022р., було стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] : - штраф за договором франчайзингу №01 від 06.04.2018р. за період з грудня 2020 року по грудень 2021 року у розмірі 358 200,00грн. - судовий збір в сумі 5 273,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 29 000,00грн. Встановлено також, що ще до ініціювання судового провадження, а саме 25.11.2021 року та 17.12.221 року, він звертався до відповідача із вимогою про сплату штрафних санкцій за договором. 29.07.2022 р. на виконання вказаного рішення, Господарським судом Чернівецької області видано наказ, на підставі якого,\~ 15.02.2023 року було відкрито виконавчі провадження №71057267 та №71057818, які у подальшому об`єднані у зведене виконавче провадження за №71057971. Згідно інформації отриманої з автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на день відкриття виконавчого провадження дані з державних реєстрів свідчать про відсутність у [PERSON] офіційних джерел доходів, зареєстрованого нерухомого майна та наявності зареєстрованих транспортних засобів. Окрім зазначеного, фізичною особою-підприємцем [PERSON] в грудні 2022 року прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, а в січні 2023 року державним реєстратором вчинено відповідну дію та внесено запис про припинення за рішення фізичної особи. Протягом лютого-квітня 2023 року приватний виконавець вчиняючи відповідних заходів по виявленню та розшуку майна та доходів боржника отримував відповіді про відсутність коштів на рахунках боржника, відсутність транспортних засобів та нерухомого майна у боржника, відсутність офіційних доходів у боржника. На час звернення до суду із даною позовною заявою, за зведеним виконавчим провадженням не було стягнуто жодних коштів та не реалізовано будь-якого майна боржника у зв`язку з (їх) його відсутністю. Встановлено також, що згідно договору купівлі-продажу № 7342/2022/3434335 від 01.10.2022 року, [PERSON] продав своїй дружині [PERSON] ( [PERSON] ) автомобіль, марки\~ - HYUNDAI, модель ТЗ - TUCSON, категорія ТЗ - легковий, рік виробництва - 2015, VIN - [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , колір ТЗ сірий. Вартість транспортного засобу складає 736447,00 гривень, які Наврозашвілі ( [PERSON] ) зобов`язалась передати [PERSON] у якості повної оплати за договором. Того ж дня, згідно заяви № 802692765 про перереєстрацію транспортного засобу, вказаний автомобіль було перереєстровано на покупця Наврозашвілі ( [PERSON] ) Варто зауважити, що факт перереєстрації автомобілю та перебування учасників оспорюваного правочину у шлюбних стосунках сторонами не оспорюється, а тому, враховуючи положення ст. 82 ЦПК України, за відсутності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності вказаних обставин та добровільності їх визнання, суд приходить до висновку, що такі обставини доказуванню не підлягають та є встановленими. Таким чином, позивач стверджує, що укладення договору купівлі-продажу автомобіля, у даному випадку, не спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та здійснений для недопущення звернення стягнення на майно боржника, а тому такий правочин є фіктивним та очевидно фраундаторним. 4.Норми права, які застосував суд та мотиви з яких виходив ухвалюючи рішення. 4.1.Щодо здійснення підприємницької діяльності фізичної особи Стаття 42 Конституції України передбачає що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, в якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. За ст.52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. У ч.3 ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» зазначено, що фізична особа з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця позбавляється статусу підприємця. Проте, при цьому фізична особа не позбавляється ані цивільної правоздатності - здатності мати цивільні права та обов`язки, ані цивільної дієздатності - здатності своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатності своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Таким чином, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних га інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №920/50/19 (провадження №12-129гс19). 4.2.ІЦодо обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до норм ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У рішенні "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (заява №22774/93, п. п.63, 66) Європейський суд з прав людини доходить висновку, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. 4.3. Щодо недійсності правочину. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст.215 Цивільного кодексу країни, зокрема: за ч.1 вищевказаної статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою,\~ п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормами ч.1 та ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України: [1] Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам, [2] Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі №6-78цс13, від 11.05.2016р. у справі №6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.20І9р. у справі №910/8357/18, від 17.06.2020р. у справі №910/12712/19, від 20.01.2021р. у справі №910/8992/19, від 16.03.2021р. у справі №910/3356/20, від 18.03.2021р. у справі №916/325/20, від 19.02.2021 р. у справі №904/2979/20 тощо. Відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання СУДОВОГО рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. 4.4.Щодо захисту цивільного права, вчинення правочину спрямованого на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредитора (фраудаторний нравочин) Однією з основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.І ст.З Цивільного кодексу України). Тлумачення як ст.3 Цивільного кодексу України загалом, так і п.6 ст.3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільний оборот грунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 Цивільного кодексу України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.З ст.13 Цивільного кодексу України). Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021р. №2-р(ІІ)/2021 у справі №3- 95/2020(193/20) визнано, що ч.3 ст.13, ч.З ст.16 ЦК України не суперечать ч.2 ст.58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч.3 ст.13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст.68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ і метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозвязку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина треття статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. в справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс 19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) і недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне переданая майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019р. у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після предявлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 cm.З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.З cm. 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України. Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості: 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене нa користь близького родича: 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов язаннями перед кредитором. Нa переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна цього власника кваліфікується як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018р. у справі №910/7547/17). 5. Висновки суду. Судом було встановлено, що між сторонами, як субєктами господарювання, 06.04.2018 року було укладено правочин франчайзингу. У ньому було зазначено, що уповноваженою особою комунікації [PERSON] (тобто [PERSON] ) є [PERSON] . В даний час, вказана особа та [PERSON] перебувають у шлюбних стосунках. Разом із тим, судом не було встановлено момент, коли відповідачі уклали шлюб між собою. Встановленим є те, що на момент укладення договору Франчайзингу, [PERSON] зазначалась у ньому як « [PERSON] », а станом на день оспорюваного правочину, як « [PERSON] ». Разом із тим, факт перебування відповідачів у шлюбних стосунках, станом на момент оспорюваного правочину, сторони не оспорюють. У звязку із неналежним виконанням умов договору, позивач, 01.09.2021 року звернувся до суду із позовод до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати винагороди за договором. Відтак, з цього часу відповідачу було відомо щодо ініціювання судового провадження у звязку із неналежним виконання ним своїх зобовязань за договором. Крім того, відповідачу було відомо про існування судового рішення від 12.02.2022 року про стягнення із нього грошових коштів. Варто зауважити, що на час відкриття виконавчого провадження (09.08.2022 року), за наслідками розгляду судової справи, а також накладення арешту на його майно (та подальшого його розшуку) та грошові кошти, у власності [PERSON] перебував автомобіль HYUNDAI TUCSON, рік виробництва - 2015, VIN - [NUMBER] . Також було відкрито декілька (а саме 5) рахунків у банківських установах. Окрім вказаного зобов`язання за судовим рішенням, відповідач достеменно знав і про інші вимоги позивача у зв`язку із неналежним виконанням договору, зокрема про сплату штрафних санкцій у розмірі 370 800,00 гривень. Про це свідчить вимога позивача, скерована відповідачу25.11.2021 року, а також 17.12.2021 року, яка була отримана (рекомендованим листом) особисто [PERSON] , яка, у свою чергу була уповноваженою особою з комунікації відповідача. Відтак, йому було відомо і про інші вимоги позивача, ще до ініціювання судового провадження. Однак, у зв`язку із невиконанням такої вимоги у позасудовому порядку, позивач, 21.01.2022 року звернувся до суду із відповідним позовом, про що відповідачу було дастаменно відомо у зв`язку із подальшим розглядом справи. Рішенням суду від 13.09.2022 року було стягнуто із відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 358 200,00грн. та судові витрати. В цей же період часу, а саме 30.09.2022 року, відповідач виконав перше судове рішення, повністю сплативши позивачу, зазначену грошову суму. Того ж дня, виконавче провадження було зупинено, знято арешт із автомобіля боржника, припинено його розшук. А вже наступного дня, а саме 01.10.2022 року, відповідач, достеменно знаючи про інші грошові вимоги позивача до нього, а також про існування судового рішення, щодо стягнення відповідних грошових сум, будучи обізнаним, що в даний період часу відсутні обтяження щодо його рухомого чи нерухомого майна, вчиняє правочин купівлі-продажу власного автомобіля із своєю дружиною [PERSON] . При цьому, договір є відплатним, визначено, що передача транспортного засобу та його прийняття покупцем, здійснюється після повної оплати його вартості у розмірі 7366447,00 гривень. Іншою ж умовою договору є те, що право власності переходить до покупця з моменту підписання договору. Варто зауважити, що такі умови договору є суперечливими, адже виникнення права власності обумовлюється підписанням договору, однак передача автомобіля, що зумовлює виникнення права володіння та користування ним, що є невідємними елементами права власності, поставлено у залежність від оплати покупцем його вартості, що суперечить умовам виникнення (набуття) та існування права власності, визначених цивільним законодавством. За такою логікою, маючи право власності на річ, яке є безумовним, її власник позбавлений права володіння та користування річчю до моменту повної оплати її вартості. Окрім того, відповідачами, які стверджують про дійсність вказаного правочину, не доведено належними, достатніми та достовірними доказами, передачу покупцем грошових коштів у розмірі 736447,00 гривень продавцеві,\~ а отже і реальності настання наслідків за оспорюваним правочином, відтак останній дійсно має ознаки фіктивного. Також було встановлено, що у подальшому, через 2 місяці після укладення вказаного правочину, відповідачем було припинено підприємницьку діяльність, його, як ФОП, було знято з обліку у ДФС України, відтак отримати інформацію щодо відкритих рахунків у банківських установах виявилось неможливим. На запит, щодо наявності у власності відповідача рухомого майна, повідомлено, що за боржником будь-яких транспортних засобів не зареєстровано. Отже, як було встановлено судом: - у момент укладення правочину, відповідач достеменно знав, про порушення ним умов договору франчайзингу, про вимоги щодо виконання з боку позивача, які були висловлені ще до звернення позивача до суду із відповідним позовом; - відповідач відчужив майно після ухвалення судового рішення у справі, яким із нього на користь позивача стягнуто грошові кошти. -\~ виконання відплатного договору, в частині оплати вартості майна, не підтверджена будь-яким доказом, відтак правочин містить ознаки фіктивного; - майно відчужене нa користь своєї дружини; -\~ після відчуження вказаного вище транспортного засобу,\~ у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов язаннями перед позивачем, відтак виконати судове рішення про стягнення грошових контів, в даний час неожливо. Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що правова мета укладеного правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена у ньому. Боржник, який відчужує майно на підставі договору на користь своєї дружини, за умов існування судового рішення про стягнення із нього грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно стягувача, оскільки уклав правочин, який порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Відтак, укладення оспорюваного правочину є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог кредитора. Використання відповідачем належного йому суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди стягувачу, ухилення від виконання зобов`язань перед стягувачем є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло"). У такому разі звернення з даним позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредитора та боржника. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність обгрунтованих підстав для задоволення позову. 6. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Звертаючись до суду із даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 гривень. При цьому, у позові зазначено, що орієнтовний розмір судових витрат, включаючи витрати на професійну правничу допомогу, складатиме 10000,00 гривень. Разом із тим, у подальшому, сторони не звертались до суду із клопотанням про стягнення понесених судових витрат, доказів таких витрат не надавали, не сповіщали усно чи письмово суд про надання таких доказів у 5-ти денний строк після ухвалення судового рішення. Враховуючи викладене, розподілу підлягає судовий збір, який необхідно стягнути із відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved