Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду позовом до відповідача Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що вони та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності є власниками квартири [ADDRESS] . Також власником вказаної квартири є [PERSON] , який помер [INFO] . Право власності підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 12.08.2009 року. Позивачам стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт в рамках виконавчого провадження [NUMBER]. Зазначене виконавче провадження здійснювалось на підставі виконавчого листа № 1-286 від 24.07.2006 року. 21.09.2007 року Постановою судового виконавця виконавчий документ повернено до суду, виконавче провадження завершено. Подання позову про зняття арешту з нерухомого майна обумовлено тим, що такий арешт перешкоджає позивачам в оформленні спадкових прав на таке майно.На підставі викладеного, позивачі просять суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладеного на підставі постанови ВДВС Деснянського району м. Києва серії АЕ №680724 від 17.05.2007 року про арешт майна боржника. 14.09.2023 року та 19.09.2023 року від відповідача до суду надійшли листи, відповідно до яких державний виконавець просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві просять розглядати справу у їх відсутність. Представник відповідача - Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 12.08.2009 року. [INFO] помер син позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 22.01.1980 року серія [NUMBER] та Свідоцтвом про смерть від 03.05.2022 року серія [NUMBER] . Спадкоємцями є позивачі [PERSON] та [PERSON] . Під час вчинення позивачами нотаріальних дій, ними було виявлено, що вони не можуть оформити спадщину після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки у відповідному реєстрі обтяжень наявна заборона на відчуження будь-якого майна, яке належало їхньому синові. 17.05.2007 року державним виконавцем ВДВС Деснянського району у м. Києві було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження. Листом старшого державного виконавця Деснянського ВДВС к м. Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) від 19.05.2023 року повідомлено, що зняти арешт з майна боржника [PERSON] , [INFO] не вбачається за можливе, оскільки арешт накладено в рамках знищеного виконавчого провадження щодо конфіскації майна боржника та зазначено, що для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна позивач може звернутися у відповідності до п. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» до суду. Позивачі в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє право не можуть. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Вимоги позивачів, що ґрунтуються на їх праві на спадщину на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. На сьогодні позивачі, які прийняли спадщину, мають намір оформити свідоцтво про право на спадщину, проте через наявність арешту на спадкове майно, позбавлені можливості це зробити. Таким чином, безпідставно накладений арешт на спадкове майно порушує право спадкоємців, позивачів у справі на отримання свідоцтва про спадщину. Згідно зі ст. 1218, ч.5 ст.1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Виходячи з викладеного вище, на час звернення з заявою до суду за наявності арештів (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивачів на отримання спадщини, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивачів підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved