Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування первісного та уточнених позовів, в тому числі в останній редакції від 10.05.2019 року, позивач вказує, що вона працювала начальником Кілійського районного відділення Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» з 11.09.2006 року. Відповідно до наказу № 1925-к від 30.10.2017 року, вона була звільнена з посади начальника Кілійського районного відділення ПАТ «НАСК «Оранта» за власним бажанням з 31.10.2017 року. 17.04.2018 року позивачу видали трудову книжку від представника ПАТ НАСК «Оранта» [PERSON] під підпис, в присутності представника служби безпеки ПАТ «НАСК «Оранти», який спеціально приїхав, щоб примусити робітників Одеської дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» віддати позивачу трудову книжку. Робітник служби безпеки ПАТ «НАСК «ОРАНТА» особисто привіз в Кілію робітника Одеської дирекції [PERSON] з трудовою книжкою, особисто прийшов, й в офісі Кілійського відділення ПАТ НАСК «ОРАНТА» наказав негайно віддати їй трудову книжку. Так як робітники Одеської дирекції навмисно утримали трудову книжку у себе, виходячи з наступного. 14.11.2017 року позивач направила заяву на ім`я директора Одеської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» [PERSON] на електронну адресу з проханням відправити їй трудову книжку поштою рекомендованим листом, однак книжка не була відправлена. 22.11.2017 року на електронну адресу: [INFO] , позивач направила службову записку на ім`я [PERSON] - директора Одеської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» і отримала відповідь, що необхідно здати все, що за нею рахується та отримає трудову книжку та розрахунок. 22.11.2017 року позивач направила заяву на ім`я директора Одеської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» [PERSON] з проханням передати їй трудову книжку автобусом, розписку про отримання вона гарантувала, оскільки позивач знайшла роботу по спеціальності і для працевлаштування їй негайно була потрібна трудова книжка. Однак, на вищезазначений запит вона отримала відмову. Після спливу одного місяця з дня звільнення позивача, завітав юрист Одеської обласної дирекції, який виконував ще й обов`язки відділу кадрів дирекції, якому позивач надала ще одну заяву з проханням переслати їй трудову книжку рекомендованим листом. Лише 17 квітня 2018р після втручання служби безпеки ПАТ НАСК «ОРАНТА», позивачу була видана трудова книжка. Окрім того, у відповідному позові позивач зазначила, що відповідачем було порушено діюче трудове законодавство, в тому числі вимоги ч. 2 ст. 97 КЗпП України. Своїми діями щодо невидачі позивачу трудової книжки, відповідач фактично позбавив можливості позивача працевлаштуватися, що призвело до фізичних страждань, різних хвороб. Також, як вказує позивач, дії відповідача відобразились на діловій репутації позивача та поставили в скрутне матеріальне становище позивача, оскільки на її утриманні перебуває хворий син, який страждає на захворювання. На підставі вищезазначеного, позивач, з врахуванням уточнених вимог просить суд: -визнати неправомірними дії відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» в частині систематичного порушення законодавства України про оплату праці; -стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки трудової книжки, а саме з 01.11.2017 року по 17.04.2018 року в сумі 17 640, 00 гривень; -стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» на користь позивача не донараховану та недоплачену заробітну плату за період з 01.01.2017 року по 31.10.2017 року в сумі 20 487, 00 гривень; -стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» на користь позивача не донараховану та недоплачену заробітну плату за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року в сумі 122 700, 00 гривень; -стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000, 00 гривень. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 27.02.2018 року відкрито спрощене провадження. Не погоджуючись з позовними вимогами, представник відповідача надав відзив, в якому з врахуванням останніх заперечень від 30.05.2019 року зазначив, що у вересні 2017 року, під час вибіркової перевірки полісів в Кілійському відділенні НАСК «ОРАНТА», було виявлено порушення термінів сплати страхових платежів на розрахунковий рахунок компанії, а також порушення внесення договорів в програмне забезпечення АС «Юпітер», а саме: невірне внесення дати укладення договорів (невідповідність дати оплати платежу). За результатами виявлених порушень 21.09.2017 року в операційний департамент була відправлена службова записка № 549. 21.09.2017 року в Одеську обласну дирекцію надійшов лист директора операційного Департаменту НАСК «ОРАНТА» Багмет О. Р. про злісне порушення фінансової дисципліни начальником Кілійського відділення [PERSON] з рекомендацією застосування до неї заходів впливу. 27.09.2017 року був виданий Наказ «Щодо проведення службової перевірки» після чого співробітниками дирекції 02.10.2017 року була проведена виїзна перевірка, в результаті якої були виявлені порушення і були вилучені підтверджуючі первинні документи. По результатам перевірки були складені «Висновки щодо результатів проведення внутрішнього розслідування виявлених порушень у Кілійському районному відділенні Одеської обласної дирекції» від 17.10.2017 року. Крім того, було встановлено факт відсутності бланків по обов`язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які були передані начальником Кілійського відділення НАСК «ОРАНТА», [PERSON] , фізичним особам, які не перебувають в будь-яких відносинах з компанією. В процесі здійснення зазначеної вище перевірки позивач була повідомлена, про те, що виявлені факти неприпустимі та є грубим порушенням встановлених в компанії нормативних документів. У поясненні від 02.10.2017 року [PERSON] зобов`язалася усунути виявлені порушення, а також попросила дати їй можливість звільнитися за власним бажанням. В цей же день, було написано заяву про звільнення з 31.10.2017 року за власним бажанням. У зв`язку з майбутнім звільненням начальника Кілійського відділення було розпочато процедуру підготовки прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, бланків суворої звітності, перевірки діючих активів і зобов`язань, наявність кредиторської та дебіторської заборгованості відділення. На підставі наказу № 33 від 26.10.2017 року було створено робочу комісію для прийому передачі справ. 27.10.2017 року було виявлено чергове порушення термінів страхових платежів, невідповідність дати укладення і термінів дії в договорі. На неодноразові вимоги надання звітності, позитивних результатів до кінця жовтня досягнуто не було. 29.10.2017 року [PERSON] повідомила заступника директора [PERSON] про те, що не зможе приїхати в дирекцію, оскільки не готова до передачі відділення і велика кількість бланків ще знаходяться на руках у невідомих страховій компанії фізичних осіб. 30.10.2017 року заступник директора Одеської обласної дирекції ПАТ НАСК «ОРАНТА», [PERSON] , виїхав в м. Кілія, де спільно з позивачем, в присутності кандидата на посаду начальника Кілійського відділення [PERSON] , провів інвентаризацію наявного у відділенні майна, встановивши факт недостачі бланків суворої звітності. 30.10.2017 року [PERSON] вкотре було складено письмові пояснення та розписка, у яких вона пояснила, що бланки полісів, щодо яких виявлено недостачу, знаходяться у осіб, які не є по відношенню до ПАТ НАСК «ОРАНТА» агентами, а тому вона не може їх надати на вимогу керівництва. Разом з цим, виходячи зі змісту зазначених документів, [PERSON] визнала акт порушення нею термінів оплати страхових платежів. 30.10.2017 року [PERSON] була власноруч написана розписка, згідно з якої нею була визнана недостача 92 (дев`яносто двох) бланків, які вона зобов`язалась повернути до 06.11.2017 року для проведення інвентаризації, з яких 33 бланки ОСЦПВВ, які є бланками суворої звітності, за втрату або крадіжку яких встановлені фінансові санкції Моторно транспортного страхового бюро України у розмірі 100 грн. за кожен втрачений бланк. Загальний збиток від зазначених бланків складає 3 300 грн. (100*33=3300). Крім того, [PERSON] у той же день був власноруч складений перепис невистачаючих бланків на трьох сторінках, які були незаконно передані фізичним особам, які не перебувають у трудових відносинах з ПАТ НАСК «ОРАНТА». [PERSON] було укладено з різними клієнтами 18 договорів страхування, однак не внесено на рахунок компанії страхових платежів на загальну суму 4 218,70 грн. (чотири тисячі двісті вісімнадцять гривень сімдесят копійок), чим ПАТ НАСК «ОРАНТА» нанесені матеріальні збитки. Відтак, внаслідок неправомірних дій [PERSON] склалася ситуація, коли фізичні особи, які придбали та сплатили вартість вищезазначених 18 договорів страхування, були впевнені, що їх відповідальність застрахована. Однак, оскільки позивач не перерахувала сплачені страхувальниками платежі на рахунок ПАТ НАСК «ОРАНТА». клієнти, яким вона виписала поліси страхування, були введені в оману щодо реальної дати укладання договорів страхування та термінів їх дії. Також у зв`язку з незаконним утриманням бланків, які Компанія могла реалізувати, НАСК «ОРАНТА» недоотримала прибутків приблизно на 12 000 грн. Щодо дотримання ПАТ НАСК «ОРАНТА» строків та порядку видачі [PERSON] трудової книжки представник відповідача вказує, що 30.10.2017 року підчас проведення інвентаризації [PERSON] пообіцяла, що до 03.11.2017 року приїде до Одеської обласної дирекції, забере трудову книжку та поверне невистачаючі бланки. З 31.10.2017 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням, згідно зі ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 1925-к від 30.10.2017року, проте 03.11.2017 року [PERSON] не прибула до офісу Одеської обласної дирекції ПАТ НАСК «ОРАНТА», вимкнула телефон та перестала виходити на зв`язок. Задля виконання Інструкції щодо повернення трудових книжок, на адресу [PERSON] був направлений лист за вих. № 1590-06-05/681 від 03.11.2017 року з проханням приїхати до Одеської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та забрати трудову книжку, або надати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою, вказавши при цьому відповідну адресу. Зазначений лист був надісланий поштою з повідомленням про вручення, а також продубльований електронною поштою, однак жодної відповіді на зазначений лист НАСК «ОРАНТА» не отримала. 22.11.2017 року на електронну адресу Одеської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надійшов лист від [PERSON] з вимогою передати трудову книжку через водія рейсового автобусу, який курсує між Одесою та Кілією . У відповідь на зазначене електронне повідомлення, [PERSON] на електронну адресу та поштою листом за вих. № 190-06-05/751 від 22.11.2017 року з повідомленням про вручення було направлене роз`яснення, в якому ООД ПАТ НАСК «ОРАНТА» пояснила [PERSON] , що даний спосіб пересилання трудової книжки є неприйнятним, оскільки не передбачений Інструкцією. НАСК «ОРАНТА» повторно запропонувала [PERSON] приїхати до Дирекції особисто або надати письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою. Однак даний лист був знову проігнорований. Більш ніж через місяць листи, які були направлені 03.11.2017 року та 22.11.2017 року на адресу [PERSON] , повернулися з пошти у зв`язку з закінченням строку зберігання. З цього приводу ПАТ НАСК «ОРАНТА» зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Зазначені вище листи відсилались НАСК «ОРАНТА» за зареєстрованим місцем проживання позивача. Між тим, письмової згоди на пересилання їй трудової книжки поштою, позивач так і не надала. Окрім того, матеріали не містять письмових доказів того, що позивач з`являлась до офісу відповідача з заявою про видачу трудової книжки і що їй було відмовлено. 31.10.2017 року у день звільнення, з позивачем був проведений остаточний розрахунок шляхом перерахування заробітної плати на розрахунковий рахунок. 17.04.2018 року позивачу було видано трудову книжку, що підтверджується відповідною розпискою. Таким чином, відсутня вина роботодавця у затримці видачі трудової книжки. Крім того, позивач в порушення приписів чинного законодавства наводить розрахунок розміру стягнення за час затримки трудової книжки, виходячи не з розмірів фактично нарахованих за наведений період виплат, а посилаючись на суми нібито належного їй посадового окладу, що не відповідає дійсності, а тому не підлягає задоволенню. Також зазначив, що позивачем не доведений причинно - наслідковий зв`язок між діями ПАТ НАСК «Оранта» і погіршенням її морального і фізичного самопочуття, що є вирішальним фактором для задоволення або незадоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. 07.10.2019 року від позивача по справі, надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що Одеська дирекція не є стороною по справі, більш того саме Одеська дирекція погрожувала позивачу фізичною розправою, переслідуваннями і більшість представлених суду документів до відзиву надумані, не відповідають дійсним подіям. Позивач не підписувала жодної накладної на прийом страхових полісів, й не тому що не хотіла, а тому що їх ніколи Одеська дирекція не виписувала. З цього питання вирішувалося в 2015 році, тоді Кілійському відділенню заступник директора Одеської дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» [PERSON] приписав 5 страхових полісів ОСАГО Київського відділення м. Одеси і позивач майже рік доводила правоту, тільки після втручання КРУ ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з неї зняли 5 полісів, тоді накладна теж не була прикладена до посилки з полісами, а виписана пізніше. Як з`ясувалось, це трапилось не тільки з вказаним відділенням, а із іншими відділеннями області. Відповідач вказує, що позивач просила її звільнити за власним бажанням, однак це не є вірним, оскільки позивач дорожила цією роботою, і не заслуговувала такого відношення до себе. Станом на 02.10.2017 року вона виконала річне завдання по збору страхових платежів. Після погроз від заступника директора ПАТ «НАСК «Оранта» позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням. Окрім того, вказала, що акти приймання - передачі справ, були підписані за відсутності позивача, оскільки комісія взагалі не приїжджала. За весь період роботи до позивача не було жодного зауваження. Також зазначила, що ніколи не складала власноруч переліків невистачаючих бланків, щоб знайти наявність тих, яких не вистачає. Позивач здійснювала дії щодо отримання трудової книжки, однак навмисно було затримано її видачу. Також вказала, що відповідач не знайомив позивача ні з посадовим окладом, ні з штатним розписом, при цьому сплачував заробітну плату нижче розміру мінімальної заробітної плати. Своєю бездіяльністю відповідач лишив можливості позивача працевлаштуватися. Враховуючи вищезазначене, відповідачем неодноразово порушено трудове законодавство. 25.10.2019 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в якому вказано, що позивачем було порушено фінансову дисципліну, що більш детально зазначено у відзиві, що завдало збитки підприємству. Окрім того, матеріали справи не містять письмових доказів, що позивач з`являлась до офісу відповідача в день звільнення, або в наступний робочий день для отримання трудової книжки та не надано доказів, що позивач зверталася з заявою про видачу трудової книжки та про те, що їй було відмовлено. Відтак, вини роботодавця у затримці трудової книжки немає. Враховуючи відсутність вини щодо затримки трудової книжки, вимога щодо стягнення середнього заробітку не підлягає задоволенню. Вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною та у зв`язку з вищенаведеним теж не підлягає задоволенню. Окрім того, з поданого розрахунку виплати заробітної плати, вбачається, що позивачу виплачувалась заробітна плата без порушення норм трудового законодавства. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача Савко О. В. , яка брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відповідних відзивах. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до наказу директора Одеської обласної дирекції НАСК «Оранта» № 76-к від 05.09.2006 року встановлено, що [PERSON] призначено на посаду начальника Кілійського відділення НАСК «Оранта» з 11.09.2006 року, з посадовим окладом згідно з штатним розписом, з випробним строком 3 місяці, /т.1 а. с. 60/. Згідно наказу директора ПАТ «НАСК «Оранта» № 28 від 27.09.2017 року, розпочато проведення службової перевірки обставин навмисного порушення строків введення договорів страхування в АС «Юпітер» та тривалої затримки здачі страхових платежів від клієнтів на рахунок компанії начальником Кілійського відділення Одеської обласної дирекції ПАТ НАСК «Оранта» [PERSON], /т. 1 а. с. 48/. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 02.10.2017 року, вона зазначила, що у своїй роботі вона заохочувала страхових агентів із сільських районів, сіл Кілійського району. Кількість страхових агентів - 12 осіб. Страхові агенти отримували пусті бланки та передавали їй заповнені через автобуси. Більшість страхових агентів забирали відразу свою страхову премію від 20 до 30 % та їй приходилось перекривати забрані кошти з отриманих комісійних виплат. Через це виникали затримки з оплатою страхових платежів та вводом в «Юпітер». В подальшому зобов`язалась виконувати фінансову дисципліну, /т. 1 а. с. 52/. 17.10.2017 року комісією ООД НАСК «Оранта» складено висновок, згідно якого встановлено, що за результатами проведеної перевірки та виявлених недоліків, що призвели до негативних наслідків і порушень фінансової та обліково - реєстраційної дисципліни в Кілійському відділенні, відсутність належного реагування на прийняті адміністративні заходи з боку дирекції, начальник відділення [PERSON] заслуговує на звільнення, але з огляду на те, що під час перевірки [PERSON] обіцяла в найкоротший термін виправити стан справ, комісія пропонувала оголосити їй сувору догану. Окрім того, попереджено [PERSON] , що у разі встановлення фактів зловживання та халатного ставлення до збереження і оприбуткування грошових коштів, ігнорування вимог щодо дотримання строків ведення полісів до баз даних, будуть прийняті більш суворі заходи відповідно до чинного законодавства України, /т. 1 а. с. 51/. Відповідно до наказу директора ПАТ «НАСК «Оранта» № 32 від 18.10.2017 року продовжено службову перевірку за вищезазначеним фактом, /т.1 а. с. 49/. Згідно наказу директора ООД ПАТ «НАСК «Оранта» № 33 від 26.10.2017 року, створено комісію з проведення інвентаризації та приймання - передання справ, бланків суворої звітності та товарно - матеріальних цінностей, /т. 1 а. с. 50/. Відповідно до наказу Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» № 1925-4 від 30.10.2017 року, вбачається, що [PERSON] , начальника Кілійського районного відділення Одеської обласної дирекції головного офісу ПАТ «НАСК «Оранта», звільнено з роботи 31.10.2017 року за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП. Також вказано, що для покриття заборгованості проведено відрахування із заробітної плати [PERSON] за 4 календарні дні щорічної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року за період роботи з 05.01.2017 року по 31.10.2017 року, /т. 1 а. с. 4/. Згідно листа директора ООД ПАТ «НАСК «Оранта» за вих. № 1590-06-05/681 від 03.11.2017 року, направленого на адресу [PERSON] , а саме: [ADDRESS] , вбачається, у зв`язку з її звільненням 31.10.2017 року за власним бажанням, відповідно до т. 38 КЗпП, їй необхідно прибути до Одеської обласної дирекції «НАСК «Оранта» за трудовою книжкою. Окрім того вказано, що у разі отримання керівництвом письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, її буде надіслано за вказаною адресою, /т. 1 а.с. 39/. 14.11.2017 року [PERSON] складено заяву на ім`я директора ПАТ НАСК «Оранта», згідно якої вона просила вислати поштою трудову книжку, /а. с. 17/. Згідно заяви [PERSON] від 22.11.2017 року, поданої на ім`я директора ПАТ НАСК «Оранта», позивач просила надати трудову книжку рейсовим автобусом, /а. с. 6/. Відповідно до листа директора ООД ПАТ «НАСК «Оранта» за вих. № 1590-06-05/751 від 22.11.2017 року, направленого за адресою місця проживання [PERSON] вбачається, що позивачу відмовлено у пересиланні автобусом, що не передбачено п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та роз`яснено позивачу щодо надання згоди на отримання трудової книжки поштою, /т. 1 а. с. 40/. Згідно конверту направленого позивачу, вбачається, що він повернутий відправнику у зв`язку із закінченням строку зберігання, /т. 1 а. с. 41-42/. Відповідно до заяви [PERSON] від 15.12.2017 року, поданої на ім`я директора ПАТ НАСК «Оранта» та отриманою особисто іншою особою вбачається, що заявник просить вислати поштою її трудову книжку, оскільки у неї немає можливості приїхати в м. Одеса, /а. с. 26/. Згідно заяви представника ПАТ «НАСК «Оранта» про вчинення кримінального правопорушення від 21.12.2017 року, вбачається, що заявник просить прийняти та невідкладно зареєструвати заяву про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, розпочати за заявою розслідування у формі досудового слідства за вчинення дій, які мають ознаки складу злочину, передбаченого ст. 185 КК України, за фактом того, що [PERSON] було укладено з різними клієнтами 18 договорів страхування, однак не внесено на рахунок компанії страхових платежів на загальну суму 4218, 70 гривень, /т. 1 а. с. 36-38/. Згідно Витягу зЄРДР за № 42018161300000005 від 09.02.2018 року, вбачається що Кілійським ВП Ізмаїльського ГУНП в Одеській області розпочато досудове розслідування за заявою представника ПАТ «НАСК «Оранта» про те, що начальник Кілійського відділення ПАТ «НАСК «Оранта» [PERSON] викрала офіційні документи (бланки суворої звітності), шляхом зловживання службовим становищем, спричинивши збитки підприємству на загальну суму 19 518, 70 гривень, /т. 2 а. с. 62/. Відповідного до листа слідчого управління Головного Управління національної поліції в Одеській області за вих. № 4/Ш-705 від 18.03.2020 року вбачається, що за результатами проведення службової перевірки встановлено, що відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні № 42018161300000005 були внесені Ізмаїльською місцевою прокуратурою 09.02.2018 року за ознаками ч. 1 ст. 357 КК України. Подальше досудове розслідування у даному провадженні доручено слідчому відділенню Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області. Разом з тим, вбачається, що на теперішній час у вказаному кримінальному провадженню прийнято рішення про його закриття, /т. 4 а. с. 19/. При ухваленні рішення судом застосовано наступні норми права: Як зазначено в ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Щодо визнання дії відповідача у затримці видачі трудової книжки неправомірними, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Статтею 47 КЗпП України (в редакції чинній станом на 30.10.2017 року, тобто на дату звільнення з роботи [PERSON] ) передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Аналогічний обов`язок власника або уповноваженого ним органу закріплений і в п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 (надалі- Інструкція). Частиною 5 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Також згідно з пунктом 4.1 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Таким чином, для застосування частини п`ятої статті 235 КЗпП України необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Виходячи із системного аналізу норм ст. 47 КЗпП України та зазначених положень Інструкції, у взаємозв`язку із положеннямист. 76 ЦПК України, предметом доказування у цій справі, є, серед іншого, правомірність чи неправомірність дій роботодавця у ситуації, за якої працівник з тих чи інших причин не отримав у день звільнення копії наказу про звільнення та трудової книжки. Виходячи з аналізу норм права, які регулюють трудові відносини, суд вважає, що право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Визначена статтею 13 ЦПК України диспозитивність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, проте позивачем належним чином не доведено, що нею здійснювались дії щодо отримання трудової книжки, оскільки подані нею в якості доказу заяви щодо видачі трудової книжки та згоди на пересилання автобусом, не є належними доказами по справі, оскільки не підтверджуються факт відправки вказаних листів адресату та/або відмови в отриманні. Між тим, відповідачем доведено належними та допустимими доказами, а саме копіями конвертів та штрих-кодів щодо підтвердження направлення позивачу повідомлення щодо здійснення дій на повернення їй трудової книжки. Вказані обставини на думку суду свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України, тому суд приходить до висновку про те, що затримка видачі трудової книжки відбулась не з вини роботодавця. Такий висновок суду узгоджується з висновком ВС, висловленим у постанова ВС від 09.03.2021 року у справі № 600/121/19 , відповідно до якого Верховний Суд наголосив, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, суд приходить до наступного висновку. Частиною 5 статті 235 КзпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тобто майнова відповідальність за затримку видачі працівнику трудової книжки покладалась на власника або уповноважений ним орган лише у разі встановлення вини власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 1993 року за № 110 (далі Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно пунктів 2.4., 2.6. Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. Згідно з п. 2.27 Інструкції днем звільнення працівника вважається останній день роботи. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вбачається, що оскільки суд прийшов до висновку, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, то відповідно підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки, відсутні. Щодо стягнення недорахованої та недоплаченої заробітної плати, суд приходить до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до статті 5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих(міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Згідно із статтею 96 КЗпП України, основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) проводиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Згідно із статтею 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, нагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про оплату праці», тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до частини першоїстатті 14 Закону України «Про оплату праці», договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Відповідно до статті 10КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до частин 1, 3 статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди», колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. За змістом статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди», угодою на національному рівні регулюються основні принципи і норми реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин. Угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. Відповідно до розрахункових листків щодо виплати [PERSON] заробітної плати вбачається, що останній виплата була проведена у квітні 2017 року, /т.1 а. с. 114-122/. Згідно розписки [PERSON] , від 17.04.2018 року вбачається, що позивач отримала 17.04.2018 року в приміщенні Кілійського районного відділу ПАТ «НАСК «Оранта» трудову книжку, т.1 а. с. 123/. Відповідно до п. 6.1 Колективного договору ВАТ НАСК «Оранта», схваленого на загальних зборах трудового колективу Протоколом № 1 від 03.03.2007 року, вбачається, що Власники і Трудовий колектив домовилися, що мінімальний розмір оплати праці для штатних працівників Компанії за виконану місячну норму праці (обсяг робіт) не може бути меншим від мінімальної заробітної плати, встановлений законодавчими актами України. Оплата праці визначається їх особистим трудовим вкладом з урахуванням кінцевих результатів роботи компанії. Згідно п. 6.2 Договору вбачається, що з питань оплати праці в компанії діють: -Положення про систему оплати праці працівників НАСК «Оранта»; -Положення про оплату праці страхових агентів НАСК «Оранта»; -Положення про додаткове матеріальне стимулювання працівників головного офісу НАСК «Оранта»; -Схема посадових окладів працівників головного офісу НАСК «Оранта»; -Положення про порядок визначення і виплати посадового окладу та персональної надбавки за високі професійні досягнення директора дирекції НАСК «Оранта»; -Норми часу на роботі, що виконуються страховими агентами НАСК «Оранта»; Згідно п. 6.5 Договору, сторони домовились, що заробітна плата працівникам виплачується за першу половину місяця (аванс) - до 20 числа, за другу - до 5 числа наступного місяця. Коли день виплати збігається з вихідним або святковим днем, зарплату виплачують напередодні, /т. 2 а. с. 146-154/, Відповідно до положення про систему оплати праці працівників ВАТ «НАСК «Оранта» вбачається, що це положення визначає порядок, організаційні та економічні засади оплати праці працівників НАСК «Оранта» за винятком членів Правління Компанії, Президента компанії та його апарату, страхових агентів. Згідно Розділу 2 Положення, Оплата праці працівників Компанії включає в себе: -основну заробітну плату; -додаткову заробітну плату; -інші заохочувальні та компенсаційні виплати. П. 3 Положення передбачено, що основна заробітна плата працівників Компанії виплачується у вигляді посадового окладу. Відповідно до п. 3.2 вбачається, що посадові оклади працівників компанії встановлюються у межах відповідних бюджетних асигнувань на підставі схем посадових окладів, затверджених рішенням Правління компанії. Згідно п. 4.1 Положення передбачено, що додаткова заробітна плата, крім обов`язкових виплат (доплат, надбавок, тощо) передбачених законодавством України, виплачується працівникам при наявності коштів за відповідними джерелами і у строк, що визначається чинним порядком бюджетування Компанії. Відповідно до п. 5.1 Положення передбачено, що одноразова матеріальна допомога, одноразові винагороди та заохочування виплачуються працівникам Компанії у разі наявності коштів за відповідними джерелами, визначеним чинним законодавством, /т. 2 а. с. 143-145/. Згідно штатного розпису Головного офісу ПАТ «НАСК «Оранта», який введено в дію з 01.01.2016 року вбачається, що начальник Кілійського відділення має посадовий оклад у розмірі - 1378, 00 гривень; надбавку в розмірі - 496, 00 гривень, /т. 2 а. с. 155/. Відповідно до штатного розпису Головного офісу ПАТ «НАСК «Оранта», який введено в дію з 01.01.2017 року вбачається, що начальник Кілійського відділення має посадовий оклад у розмірі - 2000, 00 гривень; надбавку в розмірі - 1200, 00 гривень, /т. 2 а. с. 156/. Згідно висновку експертного економічного дослідження № 9/12/2019 від 09.12.2019 року, проведеного судовим експертом Приходько Наталією Григорівною встановлено, що в результаті дослідження наданих документів, а саме: наказів про прийняття на роботу, наказів про затвердження та внесення змін до штатного розкладу, наказів про виплату винагород та разових заохочень, архівів розрахункових листів, заяв, розрахунків середнього заробітку по лікарняним та відпускним ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у період з січня 2011 року по жовтень 2017 року було нараховано [PERSON] заробітної плати та прирівняних до неї платежів у розмірі 111423,51 грн. та згідно реєстру сум щомісячних виплат/перерахувань заробітної плати у період з січня 2012 року по жовтень 2017 року через АТ «УКРСОЦБАНК» та АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» передано для перерахування до банку. Документально підтвердити виплату ПАТ «НАСК «ОРАНТА» [PERSON] заробітної плати в повному обсязі за період з січня 2011 року по жовтень 2017 року, нарахованої ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за вказаний період не видається за можливе, /т. 3 а. с. 176-203/. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищезазначену експертизу, яка жодним чином не спростовує та/або не підтверджує факту недорахованої та недоплаченої заробітної плати, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині у зв`язку з необгрунтованістю. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Так, згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Разом з тим, враховуючи відсутність належного обґрунтування та доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди діями відповідача, що є процесуальним обов`язком позивача відповідно до ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди через їх необґрунтованість. Щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 6 вищезазначеної статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи, у клопотанні від 14.01.2020 року, представник відповідача просив суд, в разі вирішення спору на користь відповідача, стягнути з позивача судові витрати за проведення відповідної експертизи у розмірі 12 000, 00 гривень. Відповідно до статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку встановлюється на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг). У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Оцінюючи обґрунтованість витрат на підготовку експертного висновку, суд виходить з такого, що розв`язання цього спору було можливе без застосування спеціальних знань у сфері економічного дослідження, оскільки вказана експертиза лише підтвердила сам факт нарахування заробітної плати, між тим не встановила наявність недорахованої чи недоплаченої заробітної плати. Отже, нагальна необхідність експертного висновку для повного та об`єктивного вирішення розглянутої справи не обумовило так звану «неминучість» витрат на проведення експертизи. Таким чином, представником відповідача, відповідно до статті 81 ЦПК України не доведено факт і розмір понесених витрат на оплату призначеної судом експертизи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Варто вказати, що позивачем з огляду на пред`явлені позовні вимоги до відповідача, в ході розгляду даної заяви не доведено неспівмірність зазначених витрат зі складністю проведених експертом досліджень, обсягом та часом, витраченим ним на їх виконання. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимоги відповідача щодо стягнення витрат на проведення експертизи. Відповідно до ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов є недоведеним і необґрунтованим, тому не підлягає задоволенню. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд з урахуванням ст. 141 ЦПК України вважає, що понесені судові витрати позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed