Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

04 квітня 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , що була придбана під час шлюбу, особистою приватною власністю позивача - [PERSON] , судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона та відповідач з 17 січня 2009 року по 24 лютого 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 21 лютого 2012 року нею було придбано квартиру [ADDRESS] , згідно Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., № 307. Вказана квартира була придбана за особисті кошти в сумі 272 000 гривень (в еквіваленті 34 000 доларів США), які були отримані нею того ж дня від продажу квартири, яка була придбана позивачем до шлюбу. Так, 21 лютого 2012 розу позивачем було продано квартиру [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., № 302. Від продажу отримана сума 272 000 гривень (в еквіваленті 34 000 доларів США). Позивач вказує, що квартира [ADDRESS] була придбана нею до шлюбу 29.07.2005 року, згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О., за реєстровим № 4374. Посилаючись на положення ст. 57 СК України зазначає, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана в результаті продажу іншої квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності, тобто за її особисті кошти, а тому є її особистою приватною власністю Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 17.04.2023 (а.с. 29). Відповідачу було визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що відсутні підтвердження, що квартира придбана за особисті кошти позивача. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що сторони з 17 січня 2009 року перебували у шлюбі, що зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 32 (а.с.5). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с. 6-7). Згідно п.1 договору купівлі - продажу квартири від 29 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О., зареєстрованого в реєстрі під № 4374, [PERSON] прийняла у власність квартиру під [ADDRESS] . Згідно п. 4 вказаного договору продаж вчинено за суму 88375 грн. 00 коп., які продавці у рівних частинах для кожного одержали повністю від [PERSON] ще до підписання цього договору (а.с.10-11). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8000896 від 09.08.2005 власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , форма власності - приватна, частка - 1/1. (а.с.14) Згідно договору купівлі - продажу від 21 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., зареєстрованого у реєстрі за № 302, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.2 вказаного договору продаж цей вчинено за суму - 272 000, 00 гривень, еквівалент - 34 000 доларів США. Відповідно до п.4 договору Продавець свідчить, що на момент підписання цього договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб. В примітці до Договору зазначено: згідно заяви продавця квартира не є спільною сумісною власністю.(а.с. 9) Згідно договору купівлі - продажу від 21 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., зареєстрованого у реєстрі за № 307, [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . ЦЯ квартира складається з 2-х кімнат, житловою площею - 27, 3 кв.м., загальною площею - 46, 9 кв.м. Відповідно до п.2 договору продаж цей вчинено за суму -276 000, 00 гривень, еквівалент - 34 500 доларів США. В примітці до Договору зазначено: покупець діє за письмовою згодою свого чоловіка [PERSON] , посвідченої 21.02.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В. за № 306.(а.с. 8) Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Представник позивача стверджувала, що кошти на покупку спірної квартири надавались позивачем від продажу її квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності та була придбана нею до шлюбу, в день, коли була продана інша квартира, яка належала [PERSON] , суми збігаються. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо вимог позивача про визнання за нею права особистої приватної власності на спірну квартиру, наголошував на тому, що позивачем не доведено, що квартира придбана за особисті кошти позивача, однак доказів на спростування зазначених позивачем обставин суду не надав. Доказів придбання спірної квартири за спільні кошти не надав. Приймаючи до уваги, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана позивачем [PERSON] у день продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала їй на праві особистої приватної власності, за ціною, яка відповідає сумі грошових коштів, які вона отримала від продажу вказаної квартири, та враховуючи відсутність доказів придбання вказаного нерухомого майна позивачем та відповідачем за їх спільні грошові кошти, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно придбане позивачем [PERSON] за грошові кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності, тобто за особисті грошові кошти позивача. Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищевик.жладеного та приймаючи до уваги, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана позивачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] за її особисті кошти, суд приходить до висновку, що дана квартира є особистою приватною власністю позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача в частині того, що відсутній предмет позову оскільки відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2012 року за позивачем [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м. зі зміненою площею внаслідок прибудування добудови, оскільки дані обставини не спростовують встановлених обставин в частині придбання квартира за адресою: [ADDRESS] , позивачем [PERSON] за особисті кошти. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, здійснюючи розподіл судових витрат у справі, що розглядається, суд вважає можливим відшкодувати позивачу понесені судові витрати зі сплати судового збору, стягнувши їх з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved