Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

23.08.2023 [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить: - визнати, що протиправна бездіяльність, протиправними дії, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України протиправна бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зараз має назву Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, і тривале невиконання судових рішень по справі № 750/3857/21 Державною казначейською службою України призвели до завдання матеріальної шкоди у розмірі 19 548 грн 04 коп., що складають 3 % річних у розмірі 2\~219 грн 18 коп. і інфляційні втрати у розмірі 17\~328 грн 86 коп.; - стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] суму у розмірі 19 548 грн 04 коп., що складають 3 % річних у розмірі 2 219 грн 18 коп. і інфляційні втрати у розмірі 17 328 грн 86 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку. З посиланням на статті 56, 124, 129 Конституції України, Закон України «Про виконавче провадження», Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», позов обґрунтовував тим, що тривале невиконання рішень суду на його користь призвело до матеріальної шкоди. Вказує, що оскільки відповідачі порушили грошове зобов`язання, у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Ухвалою судді від 24.08.2023 прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 15.09.2023 залишено без задоволення клопотання Державної казначейської служби України про розгляд справи № 750/12491/23 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У встановлений частиною сьомою статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) строк Державна казначейська служба України подала відзив, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач посилається на те, що свої зобов`язання щодо виконання рішення суду у справі № 750/3857/21 перед позивачем Казначейство виконало у повному обсязі; позовні вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Казначейство індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до статті 625 є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню, оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок Державного бюджету шкоди, не передбачає виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України саме в тримісячний строк, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату компенсації в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення. 12.09.2023 Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав відзив, в якому зазначає, що 19.07.2023 Казначейством здійснено безспірне списання коштів на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду міста Чернігова від 23.10.2021 по справі № 750/3857/21 за рахунок бюджетної програми 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових осіб» (далі КПКВК 350430). Виплата компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за судовим рішенням передбачена частиною першою статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон). При цьому, частиною першою статті 2 Закону передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізації майна якої забороняється відповідно до законодавства. Таким чином, компенсація за порушення строку перерахування коштів, передбачена Законом, не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснено за КПВК 3504030, у зв`язку з чим просить у задоволенні позову відмовити. 13.09.2023 [PERSON] через систему «Електронний суд» подав відповіді на відзиви на позов, в яких посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, просить відхилити їх як необґрунтовані. Позивач наголошує, що виплата компенсації за несвоєчасне виконання рішень суду є гарантією виконання судового рішення. У відзивах на позов відповідачі вказують на свідоме і відверте ігнорування положень Конституції України, Законів України, відмову врахувати правові позиції і судову практику Верховного Суду, Конституційного Суду України, ЄСПЛ, судів України, свавільне тлумачення положень законодавства України. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 11.06.2021\~рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 08.10.2021 (справа № 750/3857/21), позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто на\~користь [PERSON] \~на відшкодування\~моральної шкоди\~за рахунок\~Державного бюджету\~України 50\~000,00\~гривень шляхом\~безспірного списання\~коштів Державною\~казначейською службою\~України \~з єдиного\~казначейського рахунку\~України. Рішення суду набрало законної сили 08.10.2021. 23.10.2021 Деснянським районним\~судом м.\~Чернігова видано виконавчий лист № 750/3857/21 на виконання вказаного рішення суду від 11.06.2021 (а.с. 13). 19.07.2023 Казначейство виплатило [PERSON] 50\~000,00 гривень на виконання рішення суду від 11.06.2021 (а.с. 14). 20.07.2023 позивач звернувся до Державної казначейської\~служби України із заявою про нарахування компенсації і інфляційних втрат за несвоєчасне виконання виконавчого листа і рішення Деснянського районного\~суду м.\~Чернігова по справі № 750/3857/21, у відповідь на яку остання листом від 27.07.2023 № 5-11-11/13491 повідомила, що 19.07.2023\~Казначейством здійснено\~безспірне списання\~коштів на\~підставі виконавчого\~листа Деснянського\~районного суду\~міста Чернігова\~від 23.10.2021\~по справі\~№ 750/3857/21\~за рахунок\~бюджетної програми\~3504030\~«Відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів дізнання,\~досудового слідства,\~прокуратури і\~суду,\~відшкодування громадянинові\~вартості конфіскованого\~та безхазяйного\~майна стягнутого\~в дохід\~держави,\~відшкодування шкоди,\~завданої фізичній\~чи юридичній\~особі незаконними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю органів\~державної влади,\~їх посадових\~осіб» (далі\~ КПКВК\~350430). Виплата компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за судовим рішенням передбачена частиною першою статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон). При цьому, частиною першою статті 2 Закону передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізації майна якої забороняється відповідно до законодавства. Таким чином, компенсація за порушення строку перерахування коштів, передбачена Законом, не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснено за КПВК 3504030 (а.с. 16-17). Отже, 19.07.2023 Державна казначейська служба України виплатила [PERSON] кошти у сумі 50\~000,00 гривень на виконання судового рішення і виконавчого листа № 750/3857/21 без виконання приписів статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в частині нарахування і виплати компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень. Вищевказане стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу». Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 5 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, Судом установлено, що предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.06.2021. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Ураховуючи, що відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь 19 548 грн 04 коп., що становить 3 % річних у сумі 2\~219 грн 18 коп. та інфляційні у сумі 17\~328 грн 86 коп., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Детальні розрахунки містяться у матеріалах справи, які відповідачами не спростовано. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Відповідно до частин першої, четвертої статті 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частинами першою, другою статті 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку). Частиною першою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року). З огляду на викладені норми чинного законодавства, саме на Державну казначейську службу України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань, у зв`язку з чим заявлену позивачем суму у розмірі 19 548 грн 04 коп. належить стягнути саме з Держави Україна. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved