Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 04.08.2012 по 25.06.2019 вона перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] в них народилася донька [PERSON] . З листопада 2018 року сімейне життя з відповідачем припинено, оскільки він залишив сім`ю. З 27.03.2019 відповідач сплачує аліменти на утримання дитини відповідно до рішення суду. Однак аліменти сплачуються нерегулярно, допускається виникнення заборгованості. Останній раз відповідач бачився з донькою у квітні 2019 року, коли забирав свої речі. З того часу жодної зацікавленості донькою батько не проявляв,участі в її житті, вихованні та розвитку не приймав, не намагався спілкуватися з нею, не цікавився станом її здоров`я,успіхами, навчанням. Донька болісно перенесла те, що батько пішов від них, в неї погіршився стан здоров`я, в зв`язку з чим вони зверталися за медичною допомогою. З 17.11.2022 року вона перебуває у шлюбі з [PERSON] . Між дочкою та [PERSON] склалися дружні, теплі відносини. Останній багато часу та уваги приділяє доньці, організовує її дозвілля, займається вихованням, навчанням. Саме до [PERSON] дочка відноситься як до батька, в той час як біологічного батька не згадує. Впродовж п`яти років всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки відповідача. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не цікавиться нею, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду,лікування, не цікавиться її розвитком, навчанням, здібностями, вихованням, тоді як доньці потрібні чоловіча любов та турбота. Це свідчить про його ухилення від своїх обов`язків відносно малолітньої доньки, що відповідно до ч.4 ст. 155, 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Прохає суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої донька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09.08.2023 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] , її представник адвокат Сидоренко І.О. позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково позивач пояснила, що відносини з відповідачем були добрі, поки він не поїхав на заробітки в Польщу. Приїжджав рідко і за цей час віддалився від дитини. Всі питання щодо доньки вирішувалися нею самостійно. В 2019 році донька бачилася з батьком останній раз. Після цього вони змінили місце проживання, але нову адресу відповідачу не повідомили. В 2022 році вона уклала новий шлюб і змінила місце проживання. Відповідачу адреси не повідомляла. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що дочку любить і буде любити. З 2015 року почав їздити за кордон на заробітки. Приїздив кожні 6 місяців. В 2019 році, коли від був у батьків с. Бродщина, то до нього зателефонувала позивач та сказала забрати свої речі. Коли приїхав, то хотів взяти дочку на прогулянку, однак та сказала, що їм нічого від нього не потрібно і їй заборонено з ним спілкуватися. Щоб не травмувати дитину, він взяв речі і поїхав. До позивачки додзвонитися не міг,в соціальних мережах дитину не знаходив. Життям дочки не цікавився, думав коли виросте - то все їй пояснить. Від дитини не відмовляється. Бажає, щоб суд встановив дні спілкування з дочкою. Прохав не позбавляти батьківських прав та надати шанс на виправлення ситуації. Представник позивача, адвокат Дрига Л.В. прохала не позбавляти відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки, оскільки це є крайнім заходом. Відповідач визнає, що не цікавився дочкою, однак бажає виправити ситуацію і прохає надати йому такий шанс. Представник третьої особи Кобеляцької міської ради (служба в справах дітей) Півень А.І. при розгляді справи поклалася на розсуд суду, оскільки ні тинина, ні її батьки не проживають на території Кобеляцької громади. Служба в справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради надала суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника і при винесенні рішення поклалася на розсуд суду з врахуванням інтересів дитини. Виконавчий комітет Черкаської міської ради належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник до суду не з`явився, причини неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи дійшов до такого. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25.06.2019 шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06.06.2019 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] адліментина утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.11). Судом встановлено, що відповідач сплачує аліменти н утримання дитини щомісячно, але не в повному розмірі (а.с.12-13). Судом встановлено, що дитина [PERSON] протягом 2022 року проходила лікування (а.с.14-17). З 17.11.2022 року позивач уклала шлюб з [PERSON] (а.с.18). З листа КП «Центри первинної медико-санітраної допомоги №2 Полтавської міської ради вбачається, що [PERSON] на прийом до лікарів приходить в супроводі матері. Від батька дитини запитів про стан здоров`я не надходило (а.с.19). Відповідно до характеристик навчальних закладів [PERSON] позитивно характеризується та вказано, що мати цікавиться навчанням доньки та відповідально ставиться до її виховання в сім`ї, відкликається на прохання класного керівника та регулярно відвідує ліцей. Мати постійно цікавиться досягненнями дочки у спортивні секції. На заняття [PERSON] привозить або мати або вітчим [PERSON] . Тато [PERSON] ліцей не відвідував жодного разу, з вчителем не спілкувався, батьківські збори не відвідував. За період навчання в спортивні секції (з 2021 року) до секції не з`являвся, не цікавиться досягненнями своєї дочки (а.с.20, 23, 24). З психолого-педагогічної характеристики [PERSON] вбачається, що дитина виховується у повноцінній родині, яка складається з 3 осіб: мама, донька, вітчим. Мати і вітчим приділяють достатньо уваги вихованню дівчинки, цікавляться навчанням доньки та часто проводять дозвілля разом. Біологічний батьк [PERSON] не бере участь у вихованні дитини (а.с.21). Відповідно до висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Київської районної у м. Полтава ради визнано за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.98-99). Орган опіки та піклування Кобеляцької міської ради не може надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої донька, оскільки [PERSON] за місцем реєстрації: [ADDRESS] не проживає (а.с.94). В судовому засіданні в присутності психолога, було опитано дитину [PERSON] , яка повідомила, що живе в родині разом з мамою та татом [PERSON] . Відносини в сім`ї доброзичливі. З біологічним батьком спілкуватися не бажає, пам`ятає його лише по фотографіям. Пригадала, що чекала його коли він прийде в дитячий садок,але він не прийшов. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили, що знайомі з сторонами давно та повідомили суду, що в житті [PERSON] батька немає з 2019 року і ніякі розмови про нього нею не ведуться. З відповідачем не спілкуються. Свідки [PERSON] та [PERSON] додатково повідомили, що відповідач є їх другом в соціальній мережі, однак жодного разу він її про дочку не питав. На сьогодні в сім`ї [PERSON] дуже добрі відносини. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили, що в цей час товаришують із сім`єю [PERSON] . Відповідача [PERSON] не знають. В спілкуванні з ними дитина про біологічного батька не згадувала. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що є вітчимом [PERSON] . З нею склалися добрі стосунки. Відповідача не знає. Відповідач ніколи до дочки не приїжджав, її життям не цікавився. Дитина про нього не згадує. Будь-яких відомостей про негативну характеристику відповідача за місцем проживання та роботи матеріали справи не містять. Натомість встановлено. Що відповідач [PERSON] з 17.10.2020 року перебуває у шлюбі з [PERSON] (а.с.114). [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.115,116). Дружина відповідача [PERSON] має другу групу інвалідності з 30.07.2021 року безтерміново (а.с.118). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини/ Суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування від 11.07.2023 року, оскільки він складений без участі відповідача, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Фактично цей висновок зроблений на підставі позову та доданих до нього додатків. Суд вважає цей висновок обґрунтованим та має рекомендаційний характер. Позивачем не надано достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, тому застосовувати цей захід необхідно як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Посилання позивача на те, що наразі дитина проживає в повноцінній родині разом з вітчимом і з 2019 року не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела. Суд враховує, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у її вихованні, а та обставина, що відповідач проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). За таких обставин суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав, попередивши останнього про необхідність змінити ставлення до виховання дочки. Щодо судового збору. Згідно із Законом України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що станом на січень 2023 року становить 1073,60 грн. Позивач послалася на п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» -судовий збір не справляється з громадян, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб. З урахуванням приписів п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд вважає що звільнення від сплати судового збору за вимогою про позбавлення батьківських прав не є в даному випадку обґрунтованим, оскільки позов про позбавлення батьківських прав не вирішує питання прав та обов`язків малолітньої дитини, а стосується лише прав та обов`язків позивача та відповідача як батьків дитини. Крім того, Закон України «Про судовий збір» не відносить малолітніх дітей та батьків, які звертаються в їх інтересах, до категорії громадян, які звільняються від сплати судового збору. Зважаючи на те, що вимога про позбавлення батьківських прав є вимогою немайнового характеру, то за подання даного позову до суду позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача. При вирішенні питання про відкриття провадження у справі судом не було вирішено питання щодо судового збору. В зв`язку з тим, що судом вирішено відмовити у задоволенні позову, то з позивача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved