Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 05.06.1993 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30.03.2021. Так, у жовтні 2020 року відповідач подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позов про поділ майна подружжя (справа № 607/17298/20). Розгляд справи здійснюється впродовж тривалого часу, оскільки відповідач вчиняє усі можливі дії з метою затягування розгляду справи, зокрема, не з`являється на розгляд справи за відсутності поважних причин. Такі обставини позбавляють позивача можливості працевлаштуватись, адже позивач змушена періодично приймати участь у судових засіданнях, оформляти відповідні заперечення та відповіді на різного роду клопотання відповідача. Позивач вважає, що відповідач таким чином намагається помститися їй за те, що позивач перша розпочала процес розлучення сторін. Також відповідач намагається притягнути позивача до відповідальності за вчинення шахрайських дій, які на думку відповідача полягають у тому, що позивач без його згоди відчужила квартиру, яка була спільною сумісною власністю подружжя. При цьому позивач зауважила, що на момент продажу нерухомого майна було наявне судове рішення про поділ майна подружжя, у тому числі даної квартири, а тому остання належала на праві приватної власності позивачеві. Так само наявність значної кількості судових проваджень призвела до того, що позивачу соромно та неприємно виходити на вулицю з квартири, оскільки позивач ніяково відчуває себе при зустрічі з головою ОСББ, який обізнаний про наявність цих судових справ. Крім цього, позивач вказала, що відповідач вчиняє дії з метою погіршення стосунків позивача з їхньою спільною донькою. Також позивач зазначила, що під час судового розгляду справи про поділ майна подружжя (справа № 607/17298/20) відповідач шляхом подання різного роду процесуальних документів висловлює непристойні речі відносно позивача, вказує неправдиву інформацію про позивача та звертається до органів Національної поліції з безпідставними заявами про вчинення позивачем кримінального правопорушення. Позивач вказала, що інформація, поширена відповідачем щодо особистого життя позивача, є саме фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, та відображена відповідачем у зазначених вище документах. Так, на п`ятій сторінці відзиву на зустрічну позовну заяву у справі № 607/17298/20 [PERSON] зазначив «з яким проживає уже понад 10 років, тобто одночасно на протязі десяти років проживала на дві сім`ї». Позивач зазначила, що така інформація є надуманою, не підтверджена будь-якими доказами та висловлена відповідачем у зв`язку з образою та з метою помсти за те, що позивач першочергово подала позовну заяву про розірвання шлюбу. При цьому така інформація принижує честь та гідність позивача перед рідними та близькими їй людьми. Так само у другому абзаці на шостій сторінці вказаного вище відзиву на зустрічну позовну заяву [PERSON] вказав, що «в моїй «касі», яка знаходилась в квартирі [ADDRESS] , я виявив що не хватає грошових коштів в сумі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч доларів США, 00 центів) доларів США і почав виясняти в [PERSON] , де поділась дана сума з квартири». Під час судового розгляду справи відповідач неодноразово вказував, що [PERSON] взяла дані кошти. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про те, що відповідач звинувачує її у крадіжці грошей з метою її приниження та звинувачення у діях, які вона не вчиняла. Крім цього, у четвертому абзаці на шостій сторінці вказаного вище відзиву на зустрічну позовну заяву [PERSON] вказав, що «використовую суд для промивання мозгів [PERSON] ». Також у першому абзаці на сьомій сторінці відповідач зазначив, що «мала б розум, то хоча б на своїх батьків записала ці квартири». Вказані вище твердження відповідача вкотре підтверджують те, що останній відкрито ображає позивача в офіційних документах, які безпосередньо читає значна кількість людей, які мають відношення до судового розгляду справи. Також на сьомій сторінці уточнення позовної заяви про поділ майна подружжя від 21.05.2021 у справі № 607/17298/20 [PERSON] вказав, що «позичаючи гроші для сімейного бізнесу, я уже ніколи не озвучував ... в кого позичав гроші, а тільки їй озвучував, що маємо стільки то боргу, який маємо віддати». Надалі відповідач вимагав у суді від позивача сплатити на його користь половину боргу за невідомою позивачу розпискою. Непорядним є вимагання сплати неіснуючого боргу. Такі обставини завдали позивачу морального і душевного болю, оскільки впродовж двох років під час судового розгляду справи позивач переживала та не мала спокою. Так само у другому та третьому абзацах на шостій сторінці уточнення позовної заяви про поділ майна подружжя від 21.05.2021 у справі № 607/17298/20 [PERSON] зазначив, що « [PERSON] про борг знала, значить борг є нашою спільною власністю, [PERSON] відомо про вищевказаний борг, але так як вона кругом «бреше». Однак докази наявності боргової розписки та підпису на ній позивача відсутні. Відтак відповідач псує ділову репутацію позивача надуманими борговими зобов`язаннями. Крім цього, у першому абзаці на сьомій сторінці уточнення позовної заяви про поділ майна подружжя від 21.05.2021 у справі № 607/17298/20 [PERSON] вказав, що «привласнила дані грошові кошти та безпідставно ними користується», таким чином безпідставно звинувачуючи позивача у вчиненні крадіжки. При цьому на другій сторінці повідомлення про кримінальне правопорушення [PERSON] від 22.12.2020, яке подане до Тернопільського міського ВП ГУНП в Тернопільській області, відповідач зазначив, що «використовуючи різні махінації з документами привласнила квартиру [ADDRESS] та критою стоянкою (гараж) № [NUMBER] ». Проте таке твердження є безпідставним та висловлене за відсутності будь-яких доказів. Позивач також зазначила, що внаслідок вказаних вище необґрунтованих та безпідставних тверджень відповідача їй завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінила у сумі 100000 грн. Така моральна шкода виявилась, зокрема, у погіршенні психоемоційного стану позивача, виникненні проблем з тиском та погіршенні сну. За таких\~підстав позивач\~просить:\~1) визнати поширені [PERSON] відомості щодо особистого життя [PERSON] такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію; 2) стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію з відшкодування моральної шкоди у сумі 100000 грн. 12.03.2023 ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сливки Л.М. відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання у справі на 09.02.2023 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 09.02.2023 підготовче засідання відкладене на 24.03.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. 24.03.2023 підготовче засідання не відбувалось у зв`язку з перебуванням головуючої судді Сливки Л.М. у нарадчій кімнаті під час розгляду іншої цивільної справи. Підготовче засідання призначене на 10.04.2023. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2023 головуючою суддею для розгляду цієї справи визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Марциновську І.В. 07.04.2023 прийнято до свого провадження вказану цивільну справу, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання у справі на 09.05.2023. 10.04.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідач [PERSON] подав відзив, у якому позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивований тим, що доводи позивача, викладені у позовній заяві, є необґрунтованими, безпідставними та надуманими. Так, відповідач зазначив, що судовий розгляд справи № 607/17298/20 за його позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя здійснюється впродовж тривалого часу, зокрема, у зв`язку зі зміною п`яти суддів. Так само судові засідання неодноразово відкладались за клопотанням [PERSON] . Вважає, що повідомлення про кримінальне правопорушення, вчинене [PERSON] , подане ним за наявності відповідних підстав. Так само стверджує, що у відповідача наявні підстави вважати, що у [PERSON] наявна інша сім`я та остання впродовж тривалого часу зраджувала йому. Крім цього, зазначив, що спілкувався зі [PERSON] про те, що з їхнього спільного бюджету зникло 15000 доларів США, на що остання повідомила, що дійсно взяла такі кошти та позичила їх подрузі для купівлі квартири. Подруга має намір повернути кошти за три місяці. Однак станом на даний час такі кошти досі не повернуті. Так само у відповідача є підстави вважати, що такі кошти були використані в інтересах нової сім`ї [PERSON] 09.05.2023 за клопотанням відповідача підготовче засідання відкладене на 08.06.2023. 08.06.2023 за клопотанням відповідача підготовче засідання відкладене на 28.07.2023. 28.07.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 31.08.2023 та на 14.09.2023. 31.08.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 14.09.2023 згідно з визначеним раніше порядком з`ясування обставин справи та дослідження доказів. 14.09.2023 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладене на 13.10.2023. У судовому засіданні 13.10.2023 позивач [PERSON] та її представник адвокат Заводовська М.Л. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити повністю. Позивач вказала, що у провадженні суду перебуває дев`ять цивільних справ щодо розв`язання різного роду спорів між сторонами. Відповідач безпідставно звинувачує її у подружній зраді, шахрайстві та крадіжці, хоча таких дій позивач не вчиняла і докази на підтвердження таких обставин відсутні. Вважає, що відповідачу слід вибачитись за твердження, які були вказані ним у процесуальних документах. У судовому засіданні 13.10.2023 відповідач [PERSON] позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що не поширював неправдиву та недостовірну інформацію про позивача. Зазначив, що кримінальне провадження за його заявою відносно [PERSON] станом на даний час не завершене. Зауважив, що доводи позивача про приниження її честі, гідності та ділової репутації не конкретизовані, оскільки не вказано, з якими особами в неї погіршився чи зник зв`язок, внаслідок висловлювань [PERSON] . Так само не зрозумілим є те, у чому саме полягає завдана позивачеві моральна шкода. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у позовові слід відмовити з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 15 ЦПК України). Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з захистом честі, гідності та ділової репутації та відшкодуванням моральної шкоди і регулюються нормами Цивільного кодексу України. За змістом ст. 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частиною 1 ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. У той же час ст. 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так само відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі за текстом постанова Пленуму), при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Разом з тим використання ряду мовних зворотів може перетворити твердження про факт в оціночне судження. Наприклад, поширеним прийомом з перетворення твердження про факт в оціночне судження є форма припущення і особистої думки (оцінки). Спірні (оціночні) висловлювання не містять фактичних даних, оскільки часто виражені з застосуванням мовних засобів не у стверджувальній формі, а як припущення, з використанням словосполучень «можливо», «у мене склалося враження», «на мою думку», «схоже на те», «мені видається». У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Таким чином особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так само у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 757/22307/17-ц зроблено висновок про те, що згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так,\~в обґрунтування\~заявлених вимог\~позивач зазначила,\~зокрема,\~що інформація,\~зазначена [PERSON] \~у відзиві\~на зустрічну\~позовну заяву\~та уточненнях\~позовної заяви\~про поділ\~майна подружжя\~від 21.05.2021\~у справі\~№ 607/17298/20\~порушує її честь, гідність та ділову репутацію. Разом з тим відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 постанови Пленуму, інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено також у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 441/1547/17. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що предметом позову у цивільній справі № 607/17298/20 є поділ майна подружжя, суд доходить висновку, що інформація, зазначена [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву та уточненнях позовної заяви від 21.05.2021 щодо особистого життя сторін, в тому числі позивача, пов`язаних, зокрема з обставинами придбання та відчуження спірного нерухомого майна, є такою, що безпосередньо стосувалася предмету пред`явленого позову. Також такі заяви є безпосередньо заявами по суті розгляду справи, у яких [PERSON] висловлював свої доводи та заперечення по суті позовних вимог, фактично таким чином здійснюючи захист своїх прав. Поряд з цим щодо інформації, яка міститься на п`ятій сторінці відзиву на зустрічну позовну заяву у справі № 607/17298/20, де [PERSON] вказав «з яким проживає уже понад 10 років, тобто одночасно на протязі десяти років проживала на дві сім`ї», суд зазначає таке. Так, до матеріалів справи долучена копія відзиву на зустрічну позовну заяву у справі № 607/17298/20 (а.с. 25-27), однак копія такого документа надана суду не в повному обсязі, що позбавляє суд можливості встановити, в якому саме контексті відповідач зазначив про позивача інформацію: «з яким проживає уже понад 10 років, тобто одночасно на протязі десяти років проживала на дві сім`ї». Дане твердження є продовженням речення такого змісту: «…23.06.2020р. на ім`я свого співжителя [PERSON] (з яким проживає уже понад 10 років, тобто одночасно на протязі десяти років проживала на дві сім`ї) дві квартири/див. ВИТЯГИ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно/ в м. Тернополі, а саме: - в серпні 2020 року придбала квартиру [ADDRESS] ; - в вересні 2020 року придбала квартиру [ADDRESS] .». Початок речення у наданому позивачем документі відсутній. Такі обставини позбавляють суд можливості беззаперечно встановити, чи є вказана інформація фактичним твердженням або ж критичним висловлюванням чи припущенням відповідача. При цьому зміст частини речення, яка наявна для ознайомлення судом, дає підстави вважати, що у такому реченні [PERSON] висловив свої доводи щодо певного нерухомого майна, обставини придбання його позивачем та можливу реєстрацію на іншу особу, що, у свою чергу, підлягає встановленню під час розгляду спору щодо поділу нерухомого майна. Також позивач вказала, що вказана вище інформація принижує її честь та гідність перед рідними та близькими їй людьми. Однак позивач не конкретизувала, яким саме особам стало відомо про наявність такої інформації, зважаючи на те, що відзив на зустрічну позовну заяву міститься у матеріалах судової справи з обмеженим колом доступу до неї осіб, а також не вказала негативні наслідки, які виникли внаслідок розповсюдження такої інформації. Щодо інформації, яка міститься у четвертому абзаці на шостій сторінці вказаного вище відзиву на зустрічну позовну заяву, де [PERSON] вказав, що «використовую суд для промивання мозгів [PERSON] », та у першому абзаці на сьомій сторінці - «мала б розум, то хоча б на своїх батьків записала ці квартири», суд вважає, що така інформація є оціночним судженням відповідача та є його власним поглядом та оцінкою певних життєвих обставин. Стиль доведення до відома такої інформації викладений у формі характеристики поведінки людей, а тому таку інформацію слід розцінювати як форму вираження думки відповідача у вигляді оціночного судження. При цьому суд вважає хибними доводи позивача про те, що інформація, яка міститься у другому абзаці на шостій сторінці вказаного вище відзиву на зустрічну позовну заяву про те, що «в моїй «касі», яка знаходилась в квартирі [ADDRESS] , я виявив що не хватає грошових коштів в сумі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч доларів США, 00 центів) доларів США і почав виясняти в [PERSON] , де поділась дана сума з квартири», є фактичним звинуваченням [PERSON] у вчиненні крадіжки. Так, зі змісту відзиву на зустрічну позовну заяву у справі № 607/17298/20 вбачається, що [PERSON] не стверджує про вчинення крадіжки [PERSON] , а лише зазначає про те, що позивач за місцем їх спільного проживання взяла кошти у сумі 15000 доларів США. При цьому поняття «викрадення» і «взяття» коштів не є тотожними поняттями. Більше того позивач не спростовувала того факту, що дійсно взяла такі кошти, що фактично свідчить про те, що позивач визнала такі обставини, однак не погодилась із їх трактуванням [PERSON] та зауважила, що такі кошти були їх спільним майном, а тому позивач також мала на них право. Крім цього, на сьомій сторінці уточнення позовної заяви про поділ майна подружжя від 21.05.2021 у справі № 607/17298/20 [PERSON] вказав, що «позичаючи гроші для сімейного бізнесу, я уже ніколи не озвучував ... в кого позичав гроші, а тільки їй озвучував, що маємо стільки то боргу, який маємо віддати». Так само у другому та третьому абзацах на шостій сторінці [PERSON] зазначив, що « [PERSON] про борг знала, значить борг є нашою спільною власністю, [PERSON] відомо про вищевказаний борг, але так як вона кругом «бреше». Також у першому абзаці на сьомій сторінці [PERSON] вказав, що «привласнила дані грошові кошти та безпідставно ними користується». Так, в обґрунтування приниження свої честі та гідності вказаною вище інформацією позивач зазначила, що відповідач вимагав у суді від позивача сплатити на його користь половину боргу за невідомою позивачу розпискою. Однак докази наявності боргової розписки та підпису на ній позивача відсутні. Такі обставини завдали позивачу морального і душевного болю, оскільки впродовж двох років під час судового розгляду справи позивач переживала та не мала спокою. Разом з тим суд вкотре зазначає, що така інформація була відображена [PERSON] у процесуальних документах під час розгляду по суті справи по поділ майна подружжя, що свідчить про те, що таким чином відповідач намагався захистити порушене, на його думку, право, яке він мав намір відновити шляхом доведення у тому числі зазначених обставин та винесення відповідного судового рішення. Відтак відсутні підстави вважати, що такі дії в будь-який спосіб принизили честь та гідність позивача. При цьому зазначення відповідачем того, що [PERSON] «бреше» слід також вважати його особистою думкою та власним поглядом на поведінку позивача, що має місце під час судового розгляду справи № 607/17298/20. Крім цього, на другій сторінці повідомлення про кримінальне правопорушення [PERSON] від 22.12.2020, яке подане до Тернопільського міського ВП ГУНП в Тернопільській області, відповідач зазначив, що «використовуючи різні махінації з документами привласнила квартиру [ADDRESS] та критою стоянкою (гараж) № [NUMBER] » (а.с. 24). Позивач зазначила, що таке твердження є безпідставним та висловлене за відсутності будь-яких доказів на підтвердження цих обставин. Разом з тим з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10.03.2023 (а.с. 88) вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.03.2021 у справі № 607/4023/21 внесені відомості про кримінальне правопорушення за фактом неправомірного розпорядження [PERSON] спільно нажитим майном під час шлюбу та відкрито кримінальне провадження № 12021216040000464 від 24.03.2021 за ч. 2 ст. 190 КК України. Станом на даний час кримінальне провадження № 12021216040000464 від 24.03.2021 за ч. 2 ст. 190 КК України на закінчене та перебуває на стадії досудового розслідування. Вказані обставини визнавались та не заперечувались учасниками справи у судовому засіданні. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що шляхом звернення в правоохоронні органи відповідач бажає відновити свої права, які вважає порушеними, а тому відсутні підстави вважати, що в такий спосіб відповідач має намір принизити честь і гідність позивача. Більше того станом на даний час досудове розслідування триває, а тому передчасним є вважати, що звернення відповідача було безпідставним, а кримінальне провадження буде завершено у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Так само слід зазначити, що тривалий розгляд справи № 607/17298/20 про поділ майна подружжя, в тому числі у зв`язку з наявністю клопотань про відкладення розгляду справи [PERSON] , не можна вважати приниженням у будь-який спосіб честі і гідності [PERSON] , оскільки таким чином відповідач реалізовує свої процесуальні права, які передбачені чинним законодавством. При цьому у разі якщо позивач вважає, що [PERSON] зловживає своїми процесуальними правами, позивач не позбавлена можливості у межах конкретної судової справи клопотати про застосування судом до [PERSON] відповідних заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Крім цього, суд зазначає, що доводи позивача про те, що позивач себе ніяково відчуває себе при зустрічі з головою ОСББ, який обізнаний про наявність значної кількості судових справ між сторонами, є необґрунтованими. Як зазначав суд вище, наявність судових справ не є тією обставиною, за допомогою якої [PERSON] може принижувати честь та гідність позивача. Крім цього, відсутні підстави вважати, що саме відповідачем була поширена інформація про наявність цих судових справ, а також не вказано конкретну особу, яка є головою ОСББ та яка внаслідок обізнаності з цією інформацію втратила до [PERSON] , зокрема, почуття поваги. Такі обставини позивачем не доведені, клопотання про виклик голови ОСББ для допиту в якості свідка позивач не заявляла. Також суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що відповідач вчиняє дії з метою погіршення стосунків позивача з їхньою спільною донькою, оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Так, з наданого позивачем відеозапису суд встановив, що донька сторін не виявляла будь-якої байдужості чи агресії відносно [PERSON] , а навпаки вказувала про те, що позивач може повернутись в квартиру, де буде спільно проживати з відповідачем та донькою. З відеозапису не вбачається, що [PERSON] своїми висловами чи діями налаштовував доньку проти позивача. На противагу цьому позивач на підвищених тонах спілкувалась з відповідачем і донькою та висловлювалась до них в емоційно-агресивній формі. Інші докази на підтвердження вчинення відповідачем дій з метою погіршення стосунків позивача та доньки, суду не надані. Так само позивач не надала докази, які б підтверджували те, що поширена про неї відповідачем інформація певним чином вплинула на її авторитет чи ділову репутацію. Зокрема, але не виключно, що внаслідок обізнаності інших осіб з поширеною відповідачем про позивача інформацію з нею були розірвані трудові чи договірні відносини, відмовлено в оформленні трудових відносин тощо. Більше того суд звертає увагу, що позивач не заявляла вимогу про спростування відповідачем інформації, яка викладена останнім у певному ряді процесуальних документів, а лише просила визнати дану інформацію такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Тобто фактично метою подання цього позову є припинення звернення відповідача до суду з різного роду позовними заявами, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні. Щодо інших доводів сторін, то згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04). Відтак суд вважає, що надав відповідь на усі поставлені сторонами питання та навів оцінку усім основним доводам, якими останні обґрунтовували свої доводи та заперечення. З урахуванням викладених обставин суд вважає, що у судовому засіданні не встановлені факти, які б доводили, що висловлювання відповідача щодо позивача є відомостями, які містять фактичні дані, а не є оціночними судженнями відповідача, а також є такими що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача. Відтак позивач не довела, що викладена відповідачем інформація стосовно неї порушує її немайнові права чи перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що має для неї негативні наслідки. Отже, у даному випадку відсутній юридичний склад порушення, на яке вказує позивач та наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної особи. Щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України). Разом з тим, приймаючи до уваги те, що позивач не довела факт приниження її честі, гідності та ділової репутації, а також те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення компенсації за завдану моральну шкоду. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією ID 4844-3068-8765-5425 від 30.11.2022 (а.с. 1). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed