Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цією позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 22.06.2009 Кошилівською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області, а/з №2. та визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачка свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони не створили міцної сім`ї, подружніх відносин не підтримують з жовтня 2022 року, спільного господарства не ведуть, відповідач вчиняє сварки та скандали. Сторони втратили почуття любові і поваги один до одного. Шлюб носить формальний характер і примирення між сторонами не можливе. Ухвалою від 19.07.2023 позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою від 25.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17.08.2023. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці 3 16.082023 по 16.102023 підготовче судове засідання перенесене на 25.10.2023. У підготовчому судовому засіданні 25.10.2023 ухвалено вступну та резолютивну частину рішення. У підготовче судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, просили справу слухати у їх відсутність, на адресу суду надіслали заяву в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на ухваленні рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, на адресу суду надіслали заяви в яких позовні вимоги визнали у повному обсязі, просили справу слухати у їх відсутність. На підставі ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 22.06.2009 Кошилівською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області, а/з №2. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 29.03.2019. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 29.03.2019. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. На підставі ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. На підставі ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Статтею 17 Закону України №3477-IV від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Валліанатос та інші проти Греції" від 07.11.2013 року (заяви №29381/09 та №32684/09) передбачено: "Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є живим документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя". Окрім цього, п.126 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні". Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а й під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, що передбачено підпунктом «с» ч.1 ст.16 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про ліквідацію всіх форм дискримінації жінок від 06.10.1999. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Пунктом 2 ч.3 ст.115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За встановлених обставин справи, суд дійшов до висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки між сторонами втрачено взаємні почуття поваги та любові, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам сторін. Що стосується вимоги про визначення місця проживання дітей з позивачкою, то суд приходить до такого висновку. Згідно з ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст.12\~цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч.1 ст.161\~СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що сторони не виявили бажання призначити справу до судового розгляду, в якому можна було б встановити повні та об`єктивні обставини справи з приводу вимоги про визначення місця проживання дітей, зокрема з`ясувати думки неповнолітніх дітей з приводу їх бажання проживати з одним із батьків (зокрема, в силу приписів ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини), залучити до участі у справі орган опіки та піклування і отримати відповідний його висновок про це тощо. Сімейним кодексом України врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини державними органами (зокрема судом) лише в разі наявності спору між батьками. Офіційної процедури визначення місця проживання дитини в разі відсутності спору із залученням державного апарату не існує. В разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається за згодою батьків, тобто в договірному порядку. Відповідно до ч.4 ст.157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, в такій ситуації позивачка і відповідач не позбавлені можливості укласти в нотаріальному порядку договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Тим паче як матеріалів справи вбачається, що позивачка і відповідач та їх діти зареєстровані та проживають за однією й тією ж адресою: [ADDRESS] , а отже діти наразі й так проживають разом з матір`ю. Таким чином, судом встановлено, що сторони дійшли згоди відносно місця проживання неповнолітніх дітей, а, відтак між сторонами відсутній спір. Позивачкою не надано доказів порушення, невизнання або оспорювання її прав з боку відповідача з приводу визначення місця проживання дітей, за захистом яких вона звернулася до суду. Відповідач не подав\~до суду\~заперечень проти\~залишення дітей\~проживати разом\~з матір`ю,\~аотже, за таких обставин, вимога позову у цій частині задоволенню не підлягає. На підставі ст.7, 24, 56, 105, 110, 112, 114, 115, 160, 161 СК України,

Outcome: partial