Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за позикою у розмірі 50\~000 (п`ятдесяти тисяч) доларів США, що в перерахунку на національну грошову одиницю України за курсом Національного банку України станом на день звернення до суду становить 1\~828\~000 (один мільйон вісімсот двісті вісім тисяч) гривень та судові витрати по справі. В обґрунтування позову послалася на те, що 20 жовтня 2011 сторони уклали договір позики. На підтвердження надання позики було складено розписку. За умовами договору позики 20.10.2011 [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 50\~000 доларів США. Боржник зобов`язувалась повернути кошти до 01 листопада 2022 року. Однак, станом на день подання позову кошти не повернуто. Відтак, позивач просила позов задовольнити. Ухвалою від 14.02.2023 у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначити підготовче судове засідання. Ухвалою від 13.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні, яке відбулося 17.10.2023 представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та надав суду оригінал боргової розписки, яку було долучено до матеріалів справи. Представник відповідача адвокат Пащук А. подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, у якій серед іншого зазначив, що 20.10.2011 між сторонами було укладеного договір позики на суму 50000, 00 доларів США та складена розписка. За договором [PERSON] зобов`язувалася повернути позичені кошти до 01.11.2022. Відповідачка почала виконувати зобов`язання за договором позики та повертає гроші [PERSON] , але в силу свого фінансового положення не змогла це виконати в зазначений договором термін. Тому просив у позові відмовити. Суд, дослідивши надані представником позивача документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. 20 жовтня 2011 року відповідач [PERSON] отримала у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, що встановлено із розписки від 20.10.2011. З даної розписки також вбачається, що відповідач зобов`язувалася повернути кошти позивачу у строк до 01.11.2022. Крім цього, вказано, що місцем виконання договору позики (місцем повернення коштів) є: [ADDRESS] (оригінал розписки а. с. 134, копія на а. с. 4). Представник відповідача факт укладення такого договору та розписки підтвердив у заяві від 23.05.2023 (а. с. 105). Таким чином, між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за яким позивачка свої зобов`язання виконала, а саме кошти передала відповідачці, а остання своїх зобов`язань щодо повернення суми позики у встановлені у розписці терміни не виконала, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду з даним позовом. При винесенні рішення суд керується наступним. За правилами цивільного законодавства, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Судом установлено, що на підтвердження своїх доводів і вимог позивачкою надано розписку від 20.10.2011, в якій остання підтверджує факт надання позики у вказаній сумі із зобов`язанням повернення до 01.11.2022 (оригінал розписки долучено до матеріалів справи). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розписка від 20.10.2011 є достатнім та належним доказом боргового зобов`язання відповідачки перед позивачкою в сумі 50 000 доларів США. Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позивачка стверджує, що відповідачка свої зобов`язання по розписці не виконала, у встановлений строк позику не повернула. Матеріали справи не містять доказів належного і повного виконання відповідачкою своїх зобов`язань за вищевказаною розпискою. Відповідачка протилежного суду не довела, хоча представник у своїй заяві зазначив, що остання почала виконувати зобов`язання за договором позики та повертає кошти, проте доказів цього надано не було. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відтак, у світлі викладених норм права та практики Верховного Суду, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України суд вважає, що судовий збір у сумі 12\~405 грн слід стягнути із відповідачки на користь позивачки у повному обсязі.

Outcome: approved