Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася Служба у справах дітей Вінницької міської ради з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Мати - [PERSON] разом з донькою мають статус внутрішньо переміщених осіб, переїхали до м. Вінниці з м. Маріуполь Донецької області. Дитина - [PERSON] з 29.03.2023 перебуває на обліку служби у справах дітей Вінницької міської ради як дитина, що опинилися у складних життєвих обставинах внаслідок вчинення матір`ю щодо неї домашнього фізичного насильства, оскільки дівчинка після жорстокого побиття матір`ю 18.03.2023 була госпіталізована до КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» з діагнозом: політравма, закрита черепно-мозкова травма, струс мозку, множинні забої, пошкодження нігтьових пластин тощо. За фактом побиття дитини - [PERSON] відносно її матері - [PERSON] відкрито кримінальне провадження за ст. 125 КК України. Мати - [PERSON] вживає наркотичні речовини, неодноразово була затримана працівниками поліції в стані наркотичного сп?яніння та притягалась судом до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння. Внаслідок недбалого виконання батьківських обов`язків, відсутності контролю з боку матері за навчанням, малолітня [PERSON] , яка є ученицею 5-Є класу КЗ «Вінницький ліцей № 31», пропустила значну кількість уроків. За інформацією адміністрації ліцею, дитина виконувала домашні завдання лише зрідка, мати батьківських зборів не відвідувала, уникала спілкування з класним керівником доньки. Дитина боїться свою матір, категорично відмовляється повертатися до неї, виявила бажання проживати у бабусі по материнській лінії - [PERSON] . Зі слів дитини, протягом останнього часу вони з матір`ю проживала у різних орендованих квартирах у м Вінниці. Де на даний час мешкає відповідачка невідомо ні бабі дитини, ні самій дитині. Батько дитини - [PERSON] не проживає з дитиною з 2015 року по теперішній час. Протягом останніх восьми років відповідач родинних відносин з донькою не підтримував: не відвідував дитину, не телефонував, не спілкувався у соціальних мережах, не вітав з днями народження та святами, не надавав доньці коштів на утримання. Місце проживання відповідача невідоме. За повідомленням бабусі дитини, її колишній зять на території України не перебуває, а з 2015 року мешкає у Російській Федерації. Ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про відібрання дитини - [PERSON] , [INFO] , від батьків - [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав та передачу дитину на опікування органу опіки та піклування Вінницької міської ради, а також стягнення з відповідачів на користь і утримання дитини аліментів в розмірі по частці від усіх видів їх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з кожного щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття, шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини, відкритий у банківській установі. Ухвалою суду від 03.07.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даним судовим рішенням запропоновано відповідачам, зокрема, надати суду відзив на позовну заяву і докази по справі, роз`яснено наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 03.07.2023 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлені відповідачам неодноразово за адресою їх місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку із чим, судом було повідомлено відповідачів про розгляд справи також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачів про розгляд справи. Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи. У строк, визначений вищевказаним судовим рішенням від відповідачів відзиви на позов не надійшли. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідачів на адресу суду також не надійшли. Ухвалою суду від 27.07.2023 в судове засідання викликано свідків та вирішено вислухати думку дитини. Ухвалою суду від 26.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідачами суду не повідомлено. Таким чином, відповідачі не з`явились в судове засідання без поважних причин. Представник позивача не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність відповідачів та проведення заочного розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, думку представника позивача, а також положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність відповідачів та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 11.05.2012 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 400. (а.с. 6) Згідно повідомлення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 11.04.2023 № 08/00/019/20865, відповідачка [PERSON] та малолітня [PERSON] , [INFO] , з 09.03.2016 отримали статус внутрішньо переміщених осіб. (а.с. 9) [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку служби у справах дітей Вінницької міської ради як дитина, що опинилася у складних життєвих обставинах з 29.03.2023, що підтверджується обліково-статистичною карткою дитини № 0461275 від 06.04.2023. Причина взяття на облік - дитина, яка зазнала жорстокого поводження, зокрема, домашнього насильства. (а.с. 7-8) З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що за фактом нанесення відповідачкою [PERSON] тілесних ушкоджень доньці - малолітній [PERSON] , [INFO] , 18.03.2023 відкрито кримінальне провадження № 12023025020000111 за ч. 1 ст. 125 КК України. (а.с. 17) З акту проведення оцінки рівня безпеки дитини - [PERSON] від 20.03.2023, вбачається, що на момент виявлення дитина перебуває у КНП «ВОДКЛ ВОР» разом із бабусею - [PERSON] , яка після виписки планує забрати її до себе; фактично догляд за дитиною здійснює бабуся; дитина відмовляється бачити матір оскільки боїться її. (а.с. 28-32) Згідно пояснень бабусі [PERSON] , наданих Начальнику служби у справах дітей Вінницької міської ради 31.03.2023, відповідачка [PERSON] жорстоко побила онуку після чого дитину було госпіталізовано до лікарні. Від того часу дитина знаходиться з [PERSON] , оскільки боїться своєї матері. У зв`язку з чим [PERSON] просила службу у справах дітей звернутися до суду з позовом про відібрання [PERSON] у матері. Батько дитини з 2015 року не приймає участі у її вихованні. (а.с. 10) З повідомлення КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» № 01/785 від 10.04.2023 та довідки з травмпункту від 18.03.2023, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , знаходилась на стаціонарному лікуванні з 18.03.2023 по 23.03.2023 з діагнозом: ЗЧМТ; струс головного мозку; забій м`яких тканин грудно-поперекового відділу хребта; множинні забої; садна обличчя. (а.с. 12, 18) Відповідно до інформації про стан виконання батьками батьківських обов`язків щодо учениці 5-Є класу комунального закладу «Вінницький ліцей № 31» [PERSON] , [INFO] , № 36 від 24.03.2023, мати [PERSON] поблажливо ставиться до [PERSON] , тому й зрідка цікавиться навчальними досягненнями доньки, підтримує контакт з класним керівником в телефонному режимі та впливу на дитину немає. З 09.01.2023 дитина навчається дистанційно. Батьківських зборів не відвідує, з працівниками закладу зустрічі уникає, посилаючись на відсутність у місті Вінниці. (а.с. 11) Як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини від 31.03.2023, наразі малолітня [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із бабусею - [PERSON] і дідусем - [PERSON] , якими створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Мати - відповідачка по справі з дитиною не проживає, систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини [PERSON] , вживає наркотичні речовини та вчиняє домашнє насильство. (а.с. 15) До позовної заяви позивачем додано висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 05.04.2023 № 01/00/011/19472, згідно якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , від батьків [PERSON] та [PERSON] - відповідачів по справі без позбавлення їх батьківських прав. (а.с. 13-14) З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] неодноразово притягалась судом до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані наркотичного сп`яніння, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним. (а.с. 33-42) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2023, яке набрало законної сили 19.05.2023, відносно [PERSON] видано обмежувальний припис та встановлено обмеження протягом 6 місяців у спілкуванні з постраждалою дитиною - [PERSON] , заборону [PERSON] наближатися менш ніж на 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та до місця навчання дитини за адресою: [ADDRESS] , а також заборону [PERSON] особисто і через третіх осіб вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку. (а.с. 70-73) Згідно із ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2 - п. 5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У п. 2 - п. 5 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років, згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України. Отже до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов`язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов`язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі України, так і у Цивільному кодексі України. Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вищезазначене, а також те, що дитина у віці одинадцяти років може висловити свою думку та сформулювати погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. В судовому засіданні малолітня [PERSON] зазначила, що наразі вона проживає з бабусею та дідусем, з якими їй добре, відвідує школу та займається танцями. Також дівчинка зазначила, що не хоче повертатись до мами, оскільки остання її сильно б`є. В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , який повідомив суду, що він був фахівцем із спеціальної роботи Вінницького міського центру соціальних служб Вінницької міської ради. Свідок зазначив, що [PERSON] з моменту перебування її доньки із бабусею у медичному закладі не виходила на зв`язок. Родина перебувала на обліку у центрі у зв`язку із насильницькими діями відносно дитини, яка постраждала від насильства з боку матері-відповідачки по справі. Також в судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , яка є бабусею дитини і матір`ю відповідачки - [PERSON] . Свідок повідомила, що батько дитини - відповідач по справі з 2020 року не бере участі ні у вихованні, ні в утриманні, ні в житті [PERSON] ; мати дитини - відповідачка по справі доволі часто зривалась на дитині, а одного разу сильно її побила, внаслідок чого [PERSON] потрапила до лікарні. [PERSON] повідомила, що останніх шість місяців із донькою - відповідачкою по справі не спілкується. Відповідачка не працює, має наркотичну залежність, поводить себе агресивно, зокрема відносно своєї доньки [PERSON] . Свідок зазначила, що внаслідок побиття відповідачкою дитини, [PERSON] перебувала у важкому стані та мала численні забої. Наразі [PERSON] проживає з нею та дідусем та не бажає повертатись до матері. Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Судом прийнято до уваги, що свідки надавали покази, посилаючись на інформацію, якою володіють особисто. Покази свідків узгоджуються з поясненнями представника позивача та не суперечать матеріалам справи. Тому, судом прийнято до уваги покази свідків. Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 03.07.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, покази свідків, думку дитини та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. В ході розгляду справи судом встановлено, що батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Дитина перебуває на обліку в службі у справах дітей Вінницької міської ради з 29.03.2023 як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, у зв`язку із вчиненням відносно неї матір`ю домашнього фізичного насильства. Після жорстокого побиття 17.03.2023 відповідачкою своєї малолітньої доньки остання була госпіталізована до КП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня ВОР» із закритою черепно-мозковою травмою, струсом мозку, множинними забоями; у дитини було вирване волосся, пошкоджені нігтьові пластини. За час перебування дитини у лікарні ні її матір, ні батько не цікавилась станом її здоров`я. Після виписки із лікарні і дотепер дитина проживає із бабусею - [PERSON] та дідусем - [PERSON] . Відповідачка веде нездоровий спосіб життя, вживає наркотичні засоби, безвідповідально та байдуже ставиться до виховання та навчання своєї малолітньої доньки. Малолітня [PERSON] систематично ставала жертвою агресивної поведінки відповідачки. Така поведінка матері, на думку суду, впливає не лише на фізичне здоров`я дитини, але й відображається на її психіці. Батько дівчинки - [PERSON] з 2015 року взагалі не підтримує контактів з дитиною, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Доцільність відібрання неповнолітньої [PERSON] від батьків без позбавлення батьківських прав встановлена висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/19472 від 05.04.2023. (а.с. 13-14) Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування ВМР має рекомендаційний характер для суду і не є обов`язковими та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Однак, враховуючи вищевказане суд погоджується з вищезазначеним висновком, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 - ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. В даному випадку судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даних осіб (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3). З пояснень наданих в судовому засіданні малолітньою [PERSON] та її поведінки вбачається важкий психоемоційний стан у дитини, вона налякана і пригнічена, їй важко згадувати події побиття, які, як вона зазначила, мали місце неодноразово з боку матері, однак через залякування і погрози якої дівчинка приховувала такі факти. Дитина категорично не бажає бачитись із матір`ю, не те щоб проживати. Дитина боїться свою матір, адже вважає, що та може її вбити. Згадування про матір у дитини викликає тривожність. Судом встановлено, що відповідачі ухиляють від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклуються про фізичний та духовний розвиток своєї дочки, її підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкуються із дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд вважає, що вищезазначені обставини негативно впливають на фізичний розвиток дитини як складову виховання. Батьки дитини несуть відповідальність за її виховання і розвиток. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, судом розцінюється як ухилення від виховання дитини батьками, внаслідок їх поведінки та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд прийшов до висновку, що поведінка матері дитини не відповідає нормам суспільної моралі, призводить до негативних наслідків, зокрема створює реальну загрозу для життя дитини, її здоров`я та морального розвитку. Тому, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відібрання малолітньої [PERSON] , [INFO] , від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Враховуючи положення ч. 1 ст. 170 СК України, суд прийшов до висновку про передачу дитини на опікування органам опіки та піклування Вінницької міської ради. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за їх заявою або одного з них може постановити рішення про повернення їм дитини на підставі ч. 3 ст. 170 СК України. Згідно із ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При визначені розміру аліментів та матеріальних можливостей відповідачів судом враховано стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Разом з тим, на час ухвалення судового рішення суду не повідомлено ні позивачем, ні відповідачами відомостей щодо: стану здоров`я та матеріального становища платників аліментів; відсутності/наявності у платників аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка/дружини, батьків, дочки, сина; наявності/відсутності рухомого та/або нерухомого майна; грошових коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Позивачем не надано доказів здійснення витрат платниками аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Суд дійшов до переконання в наявності підстав для стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь дитини аліментів на її утримання, оскільки вони зобов`язані та можуть надавати щомісячне утримання дитині в розмірі по частці від свого заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання батька/матері окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. Оскільки позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а також положення ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 147, 20 гривень - по 1 073, 60 гривень з кожного. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved