Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах з 02.04.2018 р. по 10.03..2020 рік. Наказом № 101 к від 10.04.2020 р. його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. На момент звільнення відповідач не провів з ним розрахунку по заробітній платі, внаслідок чого утворилась заборгованість в загальній сумі 178632,76 грн. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 178632,76 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.04.2020 р. по 01.01.2023 р., з урахуванням принципу справедливості та пропорційності, в сумі 130000 грн., судові витрати в сумі 1300 грн., витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн. Представник відповідача ТОВ « Краснолиманське» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що прострочена заборгованість роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум становило 49446,84 грн., проте з вимогою про проведення з ним розрахунку, до відповідача не звертався. Просив застосувати шестимісячний строк для стягнення середнього заробітку та застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності при визначенні суми середнього заробітку шляхом зменшення розміру відшкодування. ( а. с. 45-48). Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, просили справу слухати без їх участі ( а. с 53,54). Представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність ( а. с.48). Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем по справі ТОВ « Краснолиманське» у трудових відносинах 02.04.2018 р. по 10.04.2020 рік, де працював в якості гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті ( а. с. 20,50) Наказом ТОВ «Краснолимасньке» №101/к від 10.04.2020 р. позивача було звільнено з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. ( а.с.19, 20). Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» за № 376 від 17.10.2023 року заборгованість по заробітній платі ТОВ «Краснолиманське» перед [PERSON] за період з листопада 2019 рік по квітень 2020 рік станом на дату складання довідки становить 171872,57 грн., до якої входить заробітна плата в сумі 92894,21 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні за 32 календарних дні- 21026,86 грн., вихідна допомога при звільненні на пенсію 57951,50 грн. ( а.с. 50). Згідно довідки за № 375 від 17.10.2023 р. сума середньоденної заробітної плати позивача становить 1170,46 грн. ( а.с. 51). Відповідно до положень\~ст. 115 КЗпП України,\~ст. 24 Закону України "Про оплату праці"\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~ст.\~116\~КЗпП України\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Отже, з відповідача ТОВ « Краснолиманське» на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі, яка утворилась за період з листопада 2019 р. по квітень 2020 рік, в загальній сумі 171872,57 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, то суд зазначає наступне. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з вимогою про стягнення середнього заробітної плати за час розрахунку позивач звернувся до суду 03 жовтня 2023 року. На час звернення позивача до суду з такими позовними вимогами діяли положення статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022. Відповідно до ст. 117 КЗпП України\~(в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як\~за шість місяців. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. В даному випадку судом враховується строк звернення позивача до суду на момент дії закону № 2352-1Х від 01.07.2022 року Отже, підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг\~своїх вимог\~лише на\~момент припинення\~такого правопорушення,\~яким є\~день фактичного\~розрахунку,\~що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено Законом від 01.07.2022 року . Враховуючи той факт, що в день звільнення 10.04.2020 року позивач працював ( а.с. 52), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням змін до дост. 117 КЗпП України, має обраховуватись не біль як за шість місяців: з 11.04.2020 р. по 11.10.2020 рік включно, ( матеріали справи не свідчать про факт розрахунку відповідача з позивачем щодо заборгованості по заробітній платі). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Середньоденна заробітна плата позивача становить 1170,46 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Краснолиманська» № 375 від 17.10.2023 року. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить : 1170,46 х 124 ( робочі дні)= 145137,04 грн. Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного ( річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму заборгованості по заробітній платі без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення також підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податків та зборів. Що стосується доводів представника відповідача про зменшення суми середнього заробітку з урахуванням принципу пропорційності, то суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23.12.2015 року у справі № 6-837цс15, від 27.04.2016 р. у справі № 6-113цс16, постанові ВСУ від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13ц. Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони ( ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволенні вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум. При цьому принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. В матеріалах справи відсутні будь-які дані про наявність між позивачем та відповідачем спору про розмір належних до виплати сум на час звільнення. Позивач в день звільнення працював, відповідачем розмір заборгованості по заробітній платі в сумі 171872,57 грн. не спростовано, навпаки підтверджено в наданих довідках, проте зазначена сума не виплачена на момент розгляду справи, починаючи з 11.04.2020 року. Розмір середнього заробітку -145137,04 грн. , визначений судом, менш ніж сама заборгованість по заробітній платі, тому судом не розцінюються дії позивача щодо стягнення середнього заробітку, як такі, що направлені на безпідставне збагачення. Більш того, позивачем, з урахуванням принципу пропорційності, самим зменшено суму середнього заробітку , яку просить стягнути з відповідача до 130000 грн., про що заявлено в позовній заяві. Тому доводи представника відповідача щодо зменшення суми середнього заробітку від суми, зазначеної в прохальній частині позовній заяві, судом відхиляються. Враховуючи той факт, що позивач в позовній заяві сам наполягає на застосуванні принципу справедливості та пропорційності і просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 130000 грн., а судом розраховано середній заробіток за період з 11.04.2020 р. по 11.10.2020 р. в сумі 145137,04 грн., суд, виходячи з положень ст. 264 ЦПК України, відповідно до яких при ухваленні рішення не може вийти за межі позовних вимог, вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 130000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16) міститься висновок, що з 01 вересня 2015 року працівник не вважається звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З відповідача ТОВ «Краснолиманська» на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1718,72 грн. , на користь позивача -1300 грн.(понесений судовий збір при зверненні до суду). Що стосується вимоги позивача про оплату на його користь витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові- на позивача; у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує у тому числі, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~\~ законом\~\~ порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні позиції викладені в постанові ВСУ від 02.07.2019 року в справі за № 810/795/18. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 вказано, що\~при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 19\~лютого 2020\~року у\~справі №\~755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019\~року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що\~розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості,\~як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Позивачем в позовні заяві заявлена вимога про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 7000 грн. за надання правової допомоги. В обґрунтування своїх позовних вимог в частині стягнення судових витрат позивачем надано: ордер ( а.с. 36), договір про надання правової допомоги ( а.с. 30), додаток до договору ( а.с. 31), попередній розрахунок витрат( а.с. 32), акт виконаних робіт ( а.с. 33), довідку про оплату послуг адвоката ( а.с. 34). В даній справі винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги та актом виконаних робіт була визначена сторонами\~у твердій (фіксованій) сумі, яка за весь час дії договору\~не змінюється в залежності від об не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20). Враховуючи вищевикладене, зокрема доведення факту отримання позивачем правової допомоги, яка у грошовому виразі становить 7000 грн. ,суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 6846,67 грн.( 97,80%х7000). Отже, з відповідача ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 171872,57 грн. ( сума визначена після утримання обов`язкових платежів) , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 130000 грн. з подальшими відрахуванням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, понесений судовий збір в сумі 1300 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 6846,67 грн., на користь держави судовий збір в сумі 1718,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial