Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

26.09.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 10.10.2009 у Крушельницькій сільській раді Сколівського району Львівської області, на підставі актового запису №3. 29.09.2023 позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сколівської міської ради Львівської області. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 03.10.2023 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого провадження. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.10.2009 зареєстрував шлюб з відповідачкою у Крушельницькій сільській раді Сколівського району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис №3. У даному шлюбі у них народилося двоє дітей: [INFO] - донька [PERSON] , та [INFO] - син [PERSON] . З самого початку відносини між сторонами складалися добре, однак з часом погіршилися, почали виникати конфлікти, які призвели до розпаду сім`ї. Існуючий шлюб не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Позивач переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам кожного з подружжя. З огляду на вказане, примирення з відповідачем не можливе, тому просить суд заходів щодо примирення не вживати, строку на примирення не надавати. Крім цього, позивач зазначає, що з квітня 2022 року відповідачка за місцем своєї реєстрації фактично не проживає. Пояснює свою відсутність перебуванням за кордоном, свої поїздки мотивує тим, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, проживати вдома є небезпечно та необхідно виїжджати з України. Фінансово дітям не допомагає. Залишає дім та дітей, як пояснює, щоб влаштувати своє життя. З дітьми не спілкується, на їх телефонні дзвінки не відповідає. Діти проживають разом з ним, відвідують місцеву школу. Вказує, що самостійно забезпечує дітей всім необхідним, приділяє належну увагу повноцінному вихованню, приділяє увагу їх навчанню та розвитку. 01 вересня 2022 року син пішов у перший клас, мати на свято не приїхала. Така ніяким чином не піклується про дітей, станом їх здоров`я, не проявляє заінтересованості в подальшій долі дітей, не піклується про фізичний і духовний їх розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти - створились умови, які шкодять інтересам дітей. Його зауваження сприймає агресивно, що переростає в скандали, свідками стають їх діти. Змінювати поведінку відповідачка не бажає. Оскільки зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення її до своїх батьківських прав. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідачка - [PERSON] в підготовче засідання також не з`явилася, попередньо подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, вказавши, що визнає позовні вимоги позивача. Третя особа: Орган опіки та піклування Сколівської міської ради Львівської області, будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення підготовче засідання, явку предствника в таке не забезпечила, але попередньо від представника [PERSON] надійшла до суду заява, в якій зазначає, що при вирішенні позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав покладається на розсуд суду. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні та ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, - немає. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 10 липня 2009 року Крушельницькою сільською радою Стрийського району Львівської області, між сторонами, 10 жовтня 2009 року зареєстровано шлюб. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 15 квітня 2010 року Крушельницькою сільською радою Стрийського району Львівської області, батьками [PERSON] , [INFO] являються [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 14 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сколівського районного управління юстиції у Львівській області, батьками [PERSON] , [INFO] являються [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] припинилися шлюбні відносини та така з квітня 2022 року проживає не за місцем своєї реєстрації. Як зазначає позивач, відповідачка пояснює свою відсутність перебуванням за кордоном через збройну агресію Російської Федерації проти України, оскільки проживати вдома є небезпечно та необхідно виїжджати з України. Фінансово дітям не допомагає. Залишає дім та дітей, як пояснює, щоб влаштувати своє життя. З дітьми не спілкується, на їх телефонні дзвінки не відповідає. Діти проживають разом з ним, відвідують місцеву школу. Вказує, що самостійно забезпечує дітей всім необхідним, приділяє належну увагу повноцінному вихованню, приділяє увагу їх навчанню та розвитку. 01 вересня 2022 року син пішов у перший клас, мати на свято не приїхала. Така ніяким чином не піклується про дітей, станом їх здоров`я, не проявляє заінтересованості в подальшій долі дітей, не піклується про фізичний і духовний їх розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти - створились умови, які шкодять інтересам дітей. Його зауваження сприймає агресивно, що переростає в скандали, свідками стають їх діти. Змінювати поведінку відповідачка не бажає. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч.ч. 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що сторони мають стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу у сім`ї стали різні погляди сторін на сімейне життя, що призвело до втрати один до одного почуття любові, поваги, а шлюб існує лише формально. Сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та може порушувати їх особисті немайнові права, а шлюб носить формальний характер. Таким чином, на переконання суду, збереження їхнього шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статтей 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Згідно статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як зазначено у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Однак, реалізація таких обов`язків держави вимагає від Відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач самоусунувся від виховання власних дітей, не бажає з ними спілкуватись та дбати про них. Відповідно до ч.1 ст. З Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно дітей, зокрема, цікавитися такими, їх життям, потребами, матеріально допомагати, дбати про їх культурний та духовний розвиток, спілкуватися з ними, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання нею батьківських обов`язків судом не встановлено. Відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання дітей, не виявляє у відношенні до таких батьківської турботи, що вказує на нехтування нею як своїх батьківських прав так і батьківських обов`язків. Доказів протилежного відповідачкою до суду подано не було. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідачка визнала позовні вимоги. Суд приймає визнання відповідачкою позовних вимог, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані та доведені в суді, підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved