Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

Описова частина. Короткий зміст позову. Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» звернулося до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідачів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгове приміщення) № 158, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що ТОВ «Гіпербуд» є орендарем земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору оренди землі № 7800 від 04.05.2012 р. Зазначає, що ТОВ «Гіпербуд» здійснило будівництво торгового центру, після завершення якого позивач звернувся до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради із заявою про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, однак Інспекція відмовила їм у прийнятті в експлуатацію об`єкта, посилаючись на недостовірні дані щодо земельної ділянки. Стверджує, що рішенням ЧМР від 28.07.2016 р. було припинено в односторонньому порядку договір оренди землі № 7800 від 04.05.2012 р., укладений Чернівецькою міською радою із ТОВ «Гіпербуд», однак вказують на те, що товариство не передавало право на будівництво об`єкта нікому. На виклад обставин в позові посилається на те, що Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» використовуючи договір оренди землі №10303 від 24.10.2016 р., який рішенням Господарського суду визнаний недійсним, отримав у незаконний спосіб сертифікат (який також був скасований) готовності на закінчений будівництвом об`єкт, продав нежитлові приміщення, в тому числі й приміщення № [NUMBER] [PERSON] . Вважає, що Обслуговуючий кооператив «ЖКБ «Проспект» неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торговий центр, в якому знаходиться приміщення, яке є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим товариство не має можливості здати будівництво в експлуатацію та оформити право власності на нерухоме майно. Просять визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгового приміщення) № 158, загальною площею 13,30 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , від 30.05.2017 року, укладений між [PERSON] та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Надією Василівною та зареєстрований в реєстрі за № 7684. Рух по справі та позиція сторін. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 вересня 2022 року забезпечено вищенаведений позов: заборонено державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нежитлового приміщення № 158, загальною площею 13,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1245476073000, до набрання рішенням у справі законної сили. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.11.2022 року підготовче провадження по справі закрито. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.03.2023 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Чернівецьку міську раду. Представник позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», адвокат Стороженко Ю. у судовому засіданні (режимі відеоконферензв`язку) в наданому суду вступному слові підтримав заявлений позов просив його задовольнити нити в повному обсязі посилаючись при цьому на обставини викладені в позовній заяві; заперечував проти застосування позовної давності, підтримав доводи викладені в письмових запереченнях щодо застосування позовної давності, скерованого до суду. Представник відповідача ОК ЖБК «Проспект», адвокат Шевченко М.М. у судовому засіданні у вступному слові, вказав що документального підтвердження тому, що ТОВ «Гіпербуд» є замовниками будівництва немає, наведена в позові інформація є неточною та може призвести до викривлення фактів. Зазначив, що позов є безпідставним та недоведеним, а тому просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувавши позовну давність. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Софяк В.В. у судовому засіданні у наданому вступному слові, зазначила, що представник позивача при з`ясуванні обставин справи, не пояснив яким чином придбання [PERSON] торгового приміщення позбавило його можливості завершити будівництво та здати його в експлуатацію. Вказала також, що в підтвердження обставин наведених в позові ТОВ «Гіпербуд» надали документи, які на їх думку не є належними доказами по справі та не містять інформацію щодо предмета доказування. Крім цього, в своїй промові представник відповідача посилалась на порушення позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав. Просила застосувати строки позовної давності до заявлених вимог, підтримав при цьому, доводи викладені в заяві скерованій о суду про застосування позовної давності та відмовити в задоволенні позовної заяви. Третя особа,\~що не\~заявляє самостійних\~вимог відносно\~предмету спору - Чернівецька міська\~рада, інтереси якої представляє [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи належним чином, до суду скерували клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги вважають необґрунтованими та просять повністю відмовити в їх задоволенні. Третя особа,\~що не\~заявляє самостійних\~вимог відносно\~предмету спору - приватний нотаріус\~Чернівецького міського\~нотаріального округу\~Макєєва Надія\~Василівна в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи належним чином, відомостей про поважність причин неявки до суду не надала. Досліджені судом докази та застосовані норми права. Судом встановлено, що 30 травня 2017 року між Обслуговуючим кооперативом\~«Житлово \~будівельний кооператив\~«Проспект» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлового (торгового приміщення) № 158, загальною площею 13,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). На підставі договору оренди землі №7800 від 04.05.2012 р. ТОВ «Гіпербуд» є орендарем земельної ділянки загальною площею 1,3000 га (кадастровий номер земельної ділянки: 7310136300:11:001:0022) за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). З наданого Першим заступником директора начальника управління капітального будівництва департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин [PERSON] розрахунку розміру річної орендної плати за земельну ділянку на [ADDRESS] , (кадастровий номер земельної ділянки: 7310136300:11:001:0022), яка надається в оренду для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями ТОВ «Гіпербуд», вбачається, що розмір річної орендної плати за земельну ділянку становить 98486,70 грн. (а.с.8). З акту встановлення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), закріплення їх межовими знаками (межові знаки існуючі) та їх передача встановлено, що 29.03.2012 року інженером-геодезистом ПП «Акр-Плюс» [PERSON] проведено встановлення та закріплення меж земельної ділянки загальною площею 1,3000 га (за адресою: [ADDRESS] ) в натурі (на місцевості) межовими знаками та їх передачу землекористувачу (а.с.9). З акту прийому-передачі земельної ділянки на місцевості в оренду для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями від 04.05.2012 року вбачається, що на підставі рішення 22 сесії ЧМР 6 скликання від 29.03.2012 року №457 орендодавець [PERSON] передав земельну ділянку на місцевості, яка знаходиться на [ADDRESS] , площею 1,3000 га орендарю ТОВ «Гіпербуд», в особі [PERSON] (а.с.9). Заступником директора департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин начальником управління земельних ресурсів м. Чернівці Чинчик В. складено План зовнішніх меж земельної ділянки, яка надається в оренду для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями Товариству з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» на проспекті Незалежності, 131 (а.с.10-11). 29.08.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області надано ТОВ «Гіпербуд» дозвіл №ЧВ11412152339 на виконання будівельних робіт (а.с.12). Зі звіту наданого Приватною аудиторською фірмою «Експрес-Аудит» про фактичні результати стосовно відображення в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності ТОВ «Гіпербуд» вбачається, що станом на 30.09.2016 року витрат з будівництва об`єкту «Будинок з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (перша черга будівництво торгового центру)» за адресою: [ADDRESS] , яким підтверджуються витрати замовника ТОВ «Гіпербуд» в розмірі 47663752,69 грн. на будівництво зазначеного об`єкту (а.с.13-15). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 05.01.2017 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» була надана відмова №ЧВ170170050382 на заяву ТОВ «Гіпербуд» про видачу сертифіката «Будівництво будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (перша черга будівництво торгового центру): нове будівництво; м. Чернівці, проспект Незалежності, 131» (а.с.16). Однак, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06.02.2017 року задоволено позов ТОВ «Київ капітал інцест» до Чернівецької міської ради, ОК ЖБК «Проспект», визнано недійсним та скасувано рішення №317 Чернівецької міської ради 10 сесії VII скликання від 28.07.2016 року «Про припинення договору оренди землі №7800 від 04.05.2012 року, укладеного між Чернівецькою міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», а також визнано недійсним договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року, укладений між Чернівецькою міською радою та обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект». З наведеного судового рішення, яке вступило в законну силу, вбачається, що замовником будівництва, яке знаходиться по [ADDRESS] , є позивач ТзОВ «Гіпербуд» (а.с.17-21). Постановою Західного апеляційного господарського суду м. Львова від 26.01.2021 року по справі №926/1574/18 задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Гіпербуд», скановано рішення Господарського суду Чернівецької області від 21.11.2019 року по справі №926/1574/18 та відповідно прийнято нове рішення: визнано незаконними дії Чернівецької міської ради щодо видачі Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» сертифікату серії ЧВ №164170531809 від 22 лютого 2017 року; визнано незаконним та скасовано сертифікат серії ЧВ №164170531809, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 22 лютого 2017 року (а.с.22-35). Постановою Верховного Суду від 25.07.2019 року по справі №727/7137/17 касаційну скаргу представника [PERSON] , адвоката Шевченка М.М. залишено без задоволення (а.с.36-39). Постановою Верховного суду від 01.07.2020 року по справі №727/7763/17 касаційну скаргу особи в справі за участю ТОВ «Гіпербуд» (як позивача) також залишено без задоволення (а.с.40-42). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується те, що нежитлове приміщення [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с.47-48). Як вбачається з постанов Чернівецького апеляційного суду від 06.04.2023 р. у справах №727/7732/22 та №727/7749/22 правові позиції позивача та раніше викладені позиції Чернівецького апеляційного суду, Верховного Суду шодо наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу підтримано (а.с.144-152). Згідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Гіпербуд» змінили місцезнаходження юридичної особи, та наразі їх нова адреса: [ADDRESS] (а.с.185). Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша\~статті 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У\~статті 16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої\~статті 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі №310/4921/17 (провадження № 61-7016св19, дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України\~кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Як було встановлено судом, позивач ТОВ «Гіпербуд», звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі продажу, посилався на те, що оспорюваним правочином було порушено права ТОВ «Гіпербуд» як замовника будівництва, позбавлено його права здати будівництво в експлуатацію та оформити право власності на новостворене нерухоме майно, оскільки ЖБК «Проспект» не був власником торгового центру та не мав права продажу нежитлових приміщень у ньому, а отже, ТОВ «Гіпербуд» наділений правом оспорювати оскаржуємий договір купівлі-продажу. Згідно п.4 ч.1\~ст.1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»\~замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Відповідно до ч.4\~ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»\~право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Частинами 1-4\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Статтею 203 ЦК України\~встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини 1\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За приписами частин 1, 2\~ст.331 ЦК України\~право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В силу ч.1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1\~ст.655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України). Статтею 658 ЦК України\~встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Статтею 321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1, 2статті 375\~Цивільного кодексу\~України унормовано, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. У відповідності до приписів статті\~876\~ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. За приписами частини 1статті 95 Земельного кодексу України\~землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором мають право, зокрема споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Право забудови земельної ділянки може реалізуватись виключно її власником чи землекористувачем. Статтею 39 Закону\~передбачено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. З огляду на набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» статусу замовника будівництва об`єкту будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга\~будівництво торгового центру) по [ADDRESS] у розумінні\~Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~останнє має правомірне очікування на набуття права власності на об`єкт будівництва. Як встановлено судом на основі всебічно досліджених доказів та встановлених фактів, Обслуговуючий кооператив\~«Житлово \~будівельний кооператив\~«Проспект» не мав права здійснювати реалізацію будинку, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торговий центр. До того ж, у матеріалах справи відсутні докази здійснення Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» будівництва будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга\~будівництво торгового центру) по [ADDRESS] . Згідно з частинами другою та третьою\~ст.215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України\~кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги про визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-605 цс16 від 25.05.2016 року. При вирішенні даного спору, суд враховує роз`яснення надані в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. (стаття 658 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом\~ст.331\~ЦК України\~право власності\~на нову\~річ,\~яка виготовлена\~(створена)\~особою,\~набувається нею,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право\~власності на\~новостворене нерухоме\~майно (житлові\~будинки,\~будівлі,\~споруди тощо)\~виникає з\~моменту завершення\~будівництва (створення\~майна). Якщо\~договором або\~законом передбачено\~прийняття нерухомого\~майна до\~експлуатації,\~право власності\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналізуючи вище викладене, зокрема доводи сторін щодо правомірності укладеного правочину, суд звертає увагу на те, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права. Однією з підстав для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону. Зібрані та досліджені судом докази беззаперечно підтверджують той факт, що ОК ЖБК «Проспект» не був власником майна (речей та прав), які було відчужено за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгового приміщення) №158, загальною площею 13,30 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] , укладеного 30.05.2017 року, а отже відповідно до вимог ст.ст.203, 655, 656, 658 ЦК України не мав права укладати угоди по його відчуженню. В той час, ОК ЖБК «Проспект» розпорядився майном, власником якого він не є, так як неправомірно набув статус замовника будівництва, використовуючи який, у подальшому, оформив право власності на торгівельний комплекс, а тому суд приходить до висновку про невідповідність оспорюваного правочину вимогам закону та його недійсність. Внаслідок укладення оспорюваного правочину порушено права ТОВ «Гіпербуд» як замовника будівництва на закінчення будівництва, здачу його в експлуатацію та оформлення права власності на новостворене майно. Такого висновку дійшла і колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 липня 2019 року у справі № 727/7137/17 та у постанові №727/7763/17 від 01.07.2020 року. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОК «ЖКБ «Проспект» неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торгівельний комплекс, який знаходиться по [ADDRESS] , в тому числі і на приміщення №317 (загальною площею 19,9 кв.м.), яке є предметом спірного договору купівлі-продажу, що в свою чергу є порушенням права ТОВ «Гіпербуд» як замовника будівництва закінчити будівництво, здати його в експлуатацію та відповідно, оформити право власності на новостворене нерухоме майно. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В судовому засіданні, редставниками відповідачів відповідно заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. За приписами\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Частинами 1, 5\~ст. 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~\~\~\~15,\~\~\~\~16,\~\~\~\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений\~законом\~спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. У поданих до суду запереченнях на заяву про застосування позовної давності представник позивача вказував на те, що навіть якщо початок позовної давності обраховувати від дати укладення оскаржуваного правочину, хоча позивач не є його стороною, то строк, визначений ст.257 ЦК України закінчувався б 12.05.2020 року. Суд не погоджується з аргументами представника відповідача, наведеними у заяві про застосування позовної давності та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке: Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, дія якого триває в даний час. Строк карантину неодноразово продовжувався. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2022 року № 928 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236» карантин в Україні був продовжений до 31 грудня 2022 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Окрім того, суд звертає увагу на те, що законом №2120-ІХ від 15.03.2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено п.19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені\~статтями 257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тому, з урахуванням того, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено військовий стан, з цього часу строк позовної давності також продовжено у зв`язку з військовим станом. Строк позовної давності за вимогою ТОВ «Гіпербуд» не сплив станом на дату введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, а продовжився на строк дії такого карантину, а отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. \~ \~Згідно ст.\~141 ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів: Обслуговуючого кооперативу\~ЖБК «Проспект» та\~ [PERSON] слід стягнути в рівних частках судовий збір у розмірі 1240,50 грн. з кожного на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», в рахунок відшкодування понесених судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: approved