Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Свої вимоги мотивує тим, що сторони з вересня 2009 року і до 19.07.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку ( доходу) , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.06.2017 і до досягнення повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам станом на 25.07.2023 заборгованість відповідача становить 46 770,49 грн. Зазначає, що такий розмір аліментів не є достатнім для повноцінного утримання дитини, оскільки дитина росте та її потреби на даний час також зросли. У зв`язку з цим просить збільшити розмір аліментів на утримання дитини до розміру 1/3 частини всіх видів заробітку ( доходу) , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, спільний син сторін перебуває на диспансерному обліку у лікаря ортопеда та у лікаря ортодонта, у зв`язку з чим постійно потребує лікувально-профілактичних заходів, що підтверджується його амбулаторною картою та відповідними записами в ній щодо призначення курсу лікування. У зв`язку із хворобою, позивач понесла додаткові витрати на медичні обстеження та лікування сина, що підтверджується виписками із медичної карти сина та відповідних квитанцій. Просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на лікування сина у розмірі 1500,00 грн., щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з викладеним, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 30.08.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін.. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, разом з тим 25.09.2023 на адресу суду надійшли письмові заперечення щодо позову, відповідно до яких позивач заперечував щодо задоволення позовних вимог зазначивши, що посилання позивача про покращення його матеріального стану є лише припущенням, оскільки відповідач дійсно працює в ТОВ "Інновейшен Стандарт Ойл", проте отримує середньо-місячну заробітну плату у розмірі 6714,80 грн. Також, зазначив, що у нього змінився сімейний стан, оскільки 17.06.2022 відповідач уклав новий шлюб, крім того, зазначив, що має на утриманні мати пенсіонерку [PERSON] , [INFO] , яка не працює, хворіє на цукровий діабет 2 типу та постійно має потребу в інсуліні. Відповідач зауважив, що посилання позивача на те, що дитина відвідує додаткові гуртки не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки це є додатковими витратами на дитину. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Судом встановлено, що сторони з вересня 2009 року і до 19.07.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку ( доходу) , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.06.2017 і до досягнення повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам станом на 25.07.2023 заборгованість відповідача становить 46 770,49 грн. Позивачка зазначає, що такий розмір аліментів не є достатнім для повноцінного утримання дитини. Визначена сума аліментів не повкриває потреб дитини навіть на оплату харчування та забезпечення побутових питань. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1ст. 181 СК України). Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи з положень ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, статтею 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, положення ст. 192 СК України регулює зміну розміру аліментів, тобто їх зменшення або збільшення. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. При цьому, частиною 3 ст. 181 СК України встановлено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину: у частці від доходу платника аліментів і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.4 ст. 183 СК України, якщо після збільшення встановленого законом мінімального розміру аліментів на дитину розмір аліментів, визначений судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, буде менший ніж мінімальний розмір аліментів, передбачений частиною другою статті 182 цього Кодексу, одержувач аліментів має право звернутися до суду із позовом про відповідне збільшення розміру аліментів до платника аліментів. Виходячи зі змісту положень ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів батько дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища матері може бути підставою для її вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, визначених ст. ст. 182 - 184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 05.02.2014 (справа № 6-143цс13). Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд зазначає, що оскільки на даний час позивач самостійно виховує дитину та несе витрати на її утримання, натомість відповідач є працездатним, має офіційну середньомісячну заробітну плату в розмірі 6 714,80 грн., працюючи начальником виробництва в ТОВ "Інновейшн Стандарт Ойл", вимог позивача не спростував, а тому суд погоджується з доводами позивача щодо збільшення розміру аліментів. Разом з тим, суд критично ставиться до обставин викладених відповідачем у письмових запереченнях щодо укладення ним нового шлюбу, оскільки сама по собі зміна сімейного стану, без підтвердження реального погіршення матеріального становища відповідача, не є підставою для несплати аліментів на дитину. Також у своїх запереченнях на позов, як на підставу для відмови в позові, відповідач вказує на те, що він утримує свою непрацездатну матір, однак в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що його матір потребує допомоги з його боку, і що він дійсно несе витрати на її утримання. Доказів на підтвердження реального матеріального становища матері, а також понесення позивачем витрат на її лікування суду надано не було. Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів, суд вважає за необхідне також зазначити, що розмір аліментів має бути розумним та виправданим, не суперечити нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом між захистом прав дітей, обов`язок по утриманню, який покладений також і на відповідача, та захистом прав відповідача, а тому вважає за можливе їх визначити у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку ( доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, судом встановлено, що син сторін перебуває на диспансерному обліку у лікаря ортопеда та у лікаря ортодонта, у зв`язку з чим постійно потребує лікувально-профілактичних заходів, що підтверджується його амбулаторною картою та відповідними записами в ній щодо призначення курсу лікування. У зв`язку із хворобою, позивачка понесла додаткові витрати на медичні обстеження та лікування сина, що підтверджується виписками із медичної карти дитини та наданими копіями квитанцій. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яку ратифіковано Постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III, з відповідними змінами та доповненнями, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, закріплено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27). Обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладений на батьків відповідно до статті 180 СК України. Частина 1 статті 185 СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ст. 185 СК України). Пунктом 18 Постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 постановлено, до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Проте, в окремих випадках, через особливі обставини (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини тощо) потрібні значні додаткові витрати. Тому розмір додаткових витрат, що стягуються повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Відповідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тобто, заявляючи разові, періодичні або постійні витрати, необхідно надати суду докази усієї суми витрат та їх необхідність, тобто, якщо це витрати, пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, а також вартість ліків, які необхідно придбавати дитині та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво) і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Сімейний Кодекс України у статті 181 визначає необхідність саме домовленості між батьками про такі витрати, оскільки вони не відносяться до вже визначених аліментних обов`язків відповідача. Згідно чинного законодавства, розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - витягами з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Звертаючись до суду, позивачка просить стягнути з відповідача суму додаткових витрат на дитину у розмірі 1500 грн., щомісячно, з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. Разом з тим, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги, а саме в частині позову щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину у розмірі 750,00 грн. (1/2 частину від 1500,00 грн.) щомісячно, з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, оскільки батьки в рівних долях мають забезпечувати дитину. При цьому, суд не може взяти до уваги подану позивачем декларацію ФОП як належний доказ відсутності у неї доходів, оскільки вона не містить відмітки ДПІ та не містить підпису позивача або інших об`єктивних ознак, які свідчили про її справжність. Також позивач зазначає, що закупівлю ліків, проходження медичного обстеження буде необхідне для її сина і в подальшому. Проте надані позивачем квитанції про оплату послуг можуть бути підставою для стягнення 50% від їх суми як додаткових витрат на дитину, але не для призначення таких виплат на постійній основі. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивачка згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2147,20 грн. за дві вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial