Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та просить ухвалити рішення про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] транспортний засіб трактор колісний марки «Т-16М», 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , заводський № [NUMBER] (далі трактор) та передати його позивачу, стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу, а також судові витрати на проведення оцінки транспортного засобу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що трактор зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію за [PERSON] ; він володіє та користується вказаним трактором на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.01.2023, зареєстрованої в реєстрі за №30 приватним нотаріусом та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у нього. 06.01.2023 відповідач незаконно заволодів вказаним трактором, який знаходився у його домогосподарстві, та 01.04.2023 за №12023096150000034 до ЄРДР внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України. На підставі ухвали Городенківського районного суду від 30.03.2023 задоволено його скаргу та зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР. [PERSON] у своїх поясненнях визнає факт того, що забрав трактор без дозволу, проте відмовляється його повернути. Ухвалою від 24.05.2023 відкрито провадження у справі та постановлено її розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.09.023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача та відповідач у\~судові засідання\~04.10.2023, 17.10.2023 не з`явилися, повідомлялися у встановленому законом порядку. Згідно вимог п.3, 4 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Оскільки суд не визнавав явку відповідача обов`язковою, беручи до уваги відсутність заперечень інших учасників справи щодо розгляду справи з таким його складом, суд розглянув справу за відсутності представника позивача та відповідача, інтереси якого представляє адвокат. Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, зазначив, що після викрадення трактора поїхав до власника трактора [PERSON] та він видав йому нову довіреність на трактор. Вважає, що відповідач незаконно утримує трактор у себе. Також позивачу стало відомо, що відповідач намагався продати трактор через сервіс оголошень «олх» та на даний час такий розібраний та відповідач намагається його продати. Представник відповідача заперечив щодо позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Зазначив, що вказаним трактором сторони користувались на рівних умовах, оскільки у попередній довіреності [PERSON] уповноважив обох: [PERSON] та [PERSON] володіти та користуватися трактором. Також зазначив, що власником трактора є [PERSON] , який не звертався до суду з позовом, а довіреність на трактор не передбачає правомочностей власника. Крім цього, зауважив, що переміщення трактора відбулося поза межами дії нової довіреності, виданої позивачу 11.01.2023. Вислухавши позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази у справі, вважає за доцільне зазначити наступне. Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статей 15,16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Для застосування статті 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Пленум ВССУ у пункту 21 своєї постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснив, якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.3 ст.397 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13 зроблено висновок, що: «права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що: «однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким». Позивач, звернувшись до суду з позовом, вважає, що трактор утримується у відповідача [PERSON] без належних правових підстав, та вимагає усунути порушення свого права шляхом витребування майна від особи, яка володіє його майном, оскільки відповідачем порушується його право власності. Судом встановлено, що власником транспортного засобу - трактора Т-16 М, 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , заводський номер [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER] від 18.01.2006 є [PERSON] ,\~тоді як\~ [PERSON] \~на підставі\~довіреності від\~11.01.2023\~року має\~право володіння,\~користування,\~експлуатації та\~розпорядження належним\~ [PERSON] \~трактором.Свідоцтво про реєстрацію трактора знаходиться у позивача [PERSON] . Разом з тим, відповідно до довіреності від 04.08.2016 року із строком дії до 04.08.2019 року, посвідченої державним нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М., реєстраційний № 621, [PERSON] уповноважив [PERSON] або [PERSON] кожного діяти самостійно, укладати правочини щодо розпорядження та експлуатації транспортного засобу, зокрема: продати за ціну на умовах на власний розсуд, обміняти, здати в оренду (найм), позичку, страхувати належний йому трактор колісний на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 18.01.2006, виданого Теребовлянський РІДТН, щодо транспортного засобу марки Т-16 М, 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , заводський номер [NUMBER] . Тобто за цією довіреністю власник трактора [PERSON] уповноважив і позивача, і відповідача розпоряджатися та експлуатувати трактор. Також суд дослідив видану [PERSON] довіреність від 11.01.2023 року, якою уповноважив [PERSON] та/або [PERSON] володіти, користуватися, експлуатувати та розпоряджатися (з правом здійснення продажу, міни, передачі у заставу, в тому числі як майновим поручителем, надання в оренду тощо ) належним йому транспортним засобом - трактором колісним Т-16 М, 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , заводський номер [NUMBER] , зареєстрованим Теребовлянською районною інспекцією державного технічного нагляду Тернопільської облдержадміністрації 18.01.2006 року (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ). Довіреність видана з правом передоручення, правом виїзду за межі України строком на три роки і дійсна до 11.07.2023 року. Довіреність зареєстрована у реєстрі за №30 та посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу. Позивач надав до позовної заяви копію витягу з ЄРДР від 01.04.2023 про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ст.356 КК України, де встановлено, що 06.01.2023 [PERSON] прийшов до господарства, в якому він зареєстрований по [ADDRESS] , звідки з подвір`я самовільно, всупереч встановленому законом порядку, забрав до свого фактичного місця проживання трактор колісний марки Т-16 М, 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] , та у 2016 році був спільно придбаний [PERSON] і його батьком [PERSON] для власних потреб за грошові кошти, які їм надала [PERSON] . Копією постанови від 14.04.2023, долученої до матеріалів справи, кримінальне провадження №1202309615000034 від 01.04.2023 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. В процесу розгляду справи сторони повідомляли суду про те, що кримінальне провадження неодноразово відновлювалось за ухвалами суду, проте жодних документів з приводу цього суду надано не було. У судовому засіданні представник відповідача не заперечив, що вказаний трактор було забрано відповідачем з подвір`я [PERSON] , де зареєстрований також і відповідач. Також позивач у судовому засіданні заперечував щодо інформації про сплату коштів у доларах США відповідачем [PERSON] за трактор, проте на пропозицію представника відповідача викликати у судове засідання як свідка [PERSON] для допиту у цій частині, клопотання не заявляв. Водночас представником відповідача надано у судовому засіданні заяву-розписку від [PERSON] про те, що він 04.08.2016 року продав [PERSON] за 1500 доларів США трактор колісний марки Т-16 М, реєстраційний номер [NUMBER] , який належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER] від 18.01.2006. Грошові кошти у сумі 1500 доларів США отримав від [PERSON] 04.08.2016 року. Договір купівлі-продажу та перереєстрація вказаного трактора не здійснювалася через брак коштів, тому була видана довіреність. Також зазначив, що саме [PERSON] придбав у нього трактор. Оскільки суд безпосередньо не допитував у судовому засіданні [PERSON] щодо зазначених ним вище обставин, підстав приймати до уваги вказану заяву-розписку немає. Згідно копії протоколу одночасного допиту осіб від 14.04.2023 за участі свідків [PERSON] , [PERSON] , долученого позивачем до справи, [PERSON] повідомив, що з 2016 року користувався трактором по довіреності, яку оформив із власником [PERSON] , та зазначив, що жодних грошових коштів за трактор [PERSON] не платив, оскільки була домовленість про оплату за трактор після ремонту або переоформлення документів на нього. Водночас свідок [PERSON] повідомив, що придбав вказаний трактор спільно з батьком [PERSON] у 2016 році у власника [PERSON] та особисто сплатив останньому грошові кошти в сумі 2100 або 2200 доларів США, які передала його мати [PERSON] . Зазначив, що його батько [PERSON] знав про передачу грошових коштів. Даний трактор привезли евакуатором, оскільки був несправним, та здійснювали його ремонт. [PERSON] особисто їздив за деталями до трактора. Обставини переміщення трактора пояснив тим, що мати відповідача та колишня дружина позивача [PERSON] дала таку вказівку, щоб він не був у користуванні нової співмешканки позивача. Таким чином, в судовому засіданні не встановлено суми коштів, яка була сплачена за трактор, та хто із сторін у справі здійснював оплату за трактор. Згідно з частиною третьою\~статті 244 ЦК України\~довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Відповідно до\~статті 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року в справі\~№ 6-688цс15. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у справі №573/476/19 від 04.11.2020 року. Згідно з пунктом 1\~постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені та засвідчені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу нових транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; інші засвідчені та оформлені в установленому порядку документи, що підтверджують набуття, перехід та припинення права власності на транспортний засіб відповідно до закону. Відповідно до частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою\~статті 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що договору купівлі-продажу трактора з [PERSON] не укладав та дій щодо перереєстрації трактора на своє ім`я не вчиняв. Отже, відсутність укладеного між позивачем [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу трактора, його перереєстрації на [PERSON] , та володіння, користування та розпоряджання трактором лише на підставі довіреності не дає підстав для того, щоб вважати позивача [PERSON] власником трактора. Також суд вважає за доцільне зазначити, що спірний трактор було забрано із домоволодіння позивача 06.01.2023, що не оспорювалось сторонами, та в цьому домоволодінні зареєстрований також і відповідач. Крім того, довіреність на спірний трактор видана тільки 11.01.2023, тобто на момент переміщення трактора з домоволодіння по [ADDRESS] , не було жодного документа, який би надавав позивачу право розпоряджатися трактором, оскільки строк первісної довіреності закінчився 04.08.2019 року, а нова довіреність видана позивачу 11.01.2023 року. За змістом пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. За змістом\~статті 41 Конституції України\~та статті\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Виходячи з викладеного та враховуючи положення статей\~317,\~319,\~321 ЦК України\~власник майна має право на захист свого права власності в разі порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ні позивач, ані відповідач не є власниками трактора, а таким є [PERSON] , який до суду з позовом не звертався, підстав для витребування спірного трактора у відповідача, відповідно до статті 387 ЦК України на користь особи, яка не є його власником, немає, тому права позивача не порушені та захисту не підлягають. З огляду на наведене у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст.387 ЦК України,

Outcome: dismissed