Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] просить суд визнати його особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана квартира яка була придбана у період шлюбу, але придбалась за власні дошлюбні заощадження позивача. Позивач по зустрічному позову [PERSON] заперечує проти первісного позову та наполягає на тому що спірна квартира була придбана у період шлюбу за спільні кошти тому підлягає розподілу на загальних підставах з рівними частками подружжя, крім того спільне проживання однією сім`єю відбувалось до офіційної реєстрації шлюбу у період з 15.11.2018 року по 13.09.2019 року, а також розподілу у рівних частках по 58\~651,50 грн підлягає і майно яке було придбано у період шлюбу та залишилось у позивача. \~ \~ \~ \~ 2. Процесуальні дії у справі \~ \~ \~ \~ Позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Одеси 05.01.2021 року ( т.1 а/с 1 ) та оплачена судовим збором у розмірі 840,00 грн.( т.1 а/с 5 ). \~ \~ \~ \~Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями \~ \~ \~ \~від 05.01.2021 року головуючим визначено суддю Маломуж А.І. ( т.1 а/с 42). Позовна заява була залишена буз руху ухаю судді від 11.01.2021 року ( т.1 а/с 43) у зв`язку із необхідністю доплати судового збору. Згідно квитанції від 12.01.2021 року позивачем було здійснено доплата судового збору розмірі 7455,21 грн. ( т.1 а/с 47). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 14.01.2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження ( т.1 а/с 50). \~ \~ \~ \~ 16.02.2021 року від [PERSON] надійшла до суду зустрічна позовна заява ( т.1 а/с 67), яка було оплачена судовим збором у розмірі 908,00 грн. за вимоги щодо встановлення факту спільного проживання ( т.1 а/с 79 ) а також 4734,50 грн. за вимоги матеріального характеру ( розподіл спільного майна у вигляді половини вартості квартири та половини вартості майна яке залишилось у квартирі) ( т.1 а/с 80). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 01.03.2021 року зустрічна позовна заява було прийнято до спільного провадження з первісним позовом ( т.1 а/с 218). Також 01.03.2021 року ухвалою суду було задоволено клопотання сторони [PERSON] ( яке оплачено судовим збором у розмірі 454,00 грн. т.1 а/с 78), та забезпечено зустрічний позов шляхом накладення арешту на частину квартири [ADDRESS] ( т.1 а/с 219). 21.04.2021 року до суду надано відзив на зустрічну позовну заяву ( т.2 а/с 2). 11.05.2021 року надано відповідь на відзив ( т.2 а/с 89). Ухвалою від 20.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] про відвід судді ( т.2 а/с 115). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 07.09.2022 року цивільна справа позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя розподілена на суддю Луняченко В.О. ( т.3 а/с 186). Ухвалою від 12.09.2022 року цивільна справа прийнята до провадження за правилами загального позовного провадження ( т.3 а/с 187). 08.11.2022 року стороною [PERSON] надана роздруківка допиту свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , допитаних судом 29.06.2021 року у судовому засіданні та клопотання про врахування вказаних доказів ( т.3 а/с 204). Протокольною ухвалою від 09.11.2022 року вказані докази прийняті судом ( т.3 а/с 218). Ухвалою від 13.06.2023 року було закрите підготовче справдження та справа призначена до розгляду по суті ( т.3 а/с 242). 3. Фактичні обставини, встановлені судом Як встановлено у судовому засіданні 13.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, зареєстрований Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2959. Вказані обставини визнаються сторонами а тому не потребують додаткового доказування. З відкритих джерел ( реєстр судових рішень ) суду відомо що 26.10.2020 року [PERSON] звернувся до Маліновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та заочним рішенням від 08.02.2021 року у справі № 521/17683/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2959 було розірвано. Постановою Одеського апеляційного суду від 28.07.2021 року частково задоволена апеляційна скарга [PERSON] , у зв`язку з її неналежним повідомленням відповідача про час і місце розгляду справи, рішення від 08.02.2021 року було скасовано та у справі №521/17683/20 постановлене нове рішення яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2959 було розірвано. \~ \~ \~ \~Згідно договору купівлі-продажу від 11.10.2019 року, посвідченому державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., [PERSON] придбав у власність за 829\~601 грн. квартиру [ADDRESS] ( т.1 а/с 14). 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України. Відповідно до частин першої та другої\~статті 21 СК України шлюбом\~є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою\~статті 36 цього Кодексу шлюб\~є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до\~статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін та наданих доказів Враховуючи що предметом розгляду даної справі є декілька вимог пов`язаних з 1. розподілом квартири, 2. визначенням факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та 3. Стягненням компенсації вартості спільного майна яке залишилось у [PERSON] предметом доказування по кожному з яких є окремі обставини, суд, надає обґрунтування по кожному з цим питань окремо. 5.1 питання розподілу квартири [ADDRESS] Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження\~ № 14-325цс18). Також Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18\~ вказав, що зазначені норми закону свідчать про\~презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно правового висновку , викладеного Верховним Судом у постанові від 18.01.2023 року у справі 359/441/20, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Системне тлумачення ст.ст. 61,63,69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді вказаного спору суд враховує що спірна квартира придбана у період шлюбу тому тягар доведеності необхідності відходу від презумпції спільності майна покладається саме на позивача [PERSON] наданих стороною позивача [PERSON] доказів не можливо встановити факт використання на придбання квартири його власних заощаджень. Так в обґрунтування своїх вимог про визнання вказаної квартири особистим майном позивач в якості доказів, одночасно із поданням позову, надав договір купівлі продажу квартири у м. Кишинів у р. Молдові від 05.09.2019 року, згідно змісту якого [PERSON] та [PERSON] продали належну їм квартиру за 412\~800 леїв ( станом на 05.09.2019 року по курсу НБУ 584\~400,96 грн.); також з виписки КБ « Вікторіябанк» у р. Молдова на рахунку [PERSON] 02.04.2019 , 07.06.2019 та 01.08.2019 року отримав готівкою суму , за курсом НБУ яка складала 538 524 грн., що на думку позивача є підтвердженням факту придбання 11.10.2019 року спірної квартири у м. Одесі , вартістю 829\~601 грн., виключно за власні заощадження. Відповідно до інформації наданої на виконання ухвали суду Державної митною службою України відсутня інформація щодо переміщення через кордон та декларування валютних цінностей громадянином р. Молдови [PERSON] станом на 10.05.2021 року (т.2 а/с 104). Будь яких належних та допустимих доказів того що вказані грошові кошти були використані на території України як засіб оплати спірної квартири до суду не надано. Таким чином позивач надавши відповідні докази наявності у нього у 2019 році певної суми грошей на території республіки Молдова фактично пропонує суду зробити припущення щодо витрачення всієї цієї суми на придбання квартири у м. Одесі. У відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Одночасно із цим, окрім обов`язку [PERSON] , який просить відступити від презумпції спільної власності майна придбаного в період шлюбу, довести факт придбання майна саме за власні кошти, суд також приймає до уваги і той факт , що у самому договорі купівлі-продажу від 11.10.2019 року, посвідченому державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., у п.9 зазначено що квартира, яка є предметом цього договору набувається у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , заява якої додається до цього договору ( т.1 а/с 15). Згідно ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а крім того положеннями ст. 203 ЦК України визначено що волевиявлення учасника правочину є вільним та відповідає його внутрішній волі. Зазначений правочин не визнаний недійсним в цілому або будь-якої його частини , та вказаних вимог стороною [PERSON] не заявлялось. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку що [PERSON] під час розгляду справи не були спростовані належними та допустимими доказами презумпції правомірності договору купівлі-продажу спірної квартири та спільної власності вказаної квартири яка придбана у період шлюбу а тому, зазначена квартира [ADDRESS] , визнається спільним майном подружжя, та із застосуванням вимог ст. 63,70 СК України квартира підлягає розподілу між подружжям у рівних частках з зміною режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. 5.2 Розгляд питання про спільне проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] до офіційної реєстрації шлюбу у період з 15.11.2018 року по 13.09.2019 року Для визначення осіб як таких, що перебували у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі\~статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.08.2019 року по справі №588/350/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Також у вказаної постанові було визначено, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. У даному випадку стороною позивачці по зустрічному позову в якості доказів надані фотографії спільного перебування її та відповідача а також свідчення [PERSON] , колеги [PERSON] по роботі, [PERSON] сусідки [PERSON] та подруги [PERSON] [PERSON] , яки були допитані у якості свідків за клопотанням сторони [PERSON] та роздруківка допиту яких міститься на а/с 204 у т.3, та яки пояснили що їм відомо що з кінця 2018 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю, вони були присутні на спільних відпочивках разом, свідки бували у їх квартирі на проспекті Шевченка біля Палацу Спорту. Але, окрім фото свідчень та пояснень свідків факт спільного проживання однією сім`єю підтверджувалось наданими позивачкою доказами того що саме вона здійснювала оплату комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] , яка була орендована 15.11.2018 року на ім`я [PERSON] (т.1 а/с 142 договір оренди, та а/с 94-139 роздруківки з банківського рахунку [PERSON] ). Сам [PERSON] факт оренди вказаної квартири та проживання у неї визнавав як факт оплати саме [PERSON] комунальних послуг за користування вказаної квартири , однак наполягав що у квартирі проживав фактично сам а [PERSON] іноді приходила до нього у гості як сама так із друзями а оплату здійснювала за його проханням, після того як він поповнював власними грошима її рахунок, так як власного банківського рахунку у нього не було. Суд застосовуючи при оцінки вказаних доказів та пояснень сторін принцип «більшої переконливості» доказів прийшов до висновку що у своєї сукупності доказі надані стороною [PERSON] підтверджують факт спільного проживання з моменту оренди квартири 15.11.2018 року однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , що підтверджуються доказами участі [PERSON] у спільних витратах та спільного проживання. Одночасно із цим суд критично відноситься до пояснень [PERSON] щодо підстав оплати за комунальні послуги саме з банківського рахунку [PERSON] , так як є незрозумілим підстави зазначеного порядку оплати при наявної можливості простої оплати грошовими коштами або до самої установи або через будь-який банк. 5.3 Розгляд питання стягнення половини вартості майна придбаного у період шлюбу, яке залишилось у [PERSON] . Як зазначено у п. 4 цього рішення відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначено у зустрічному позові, поданого [PERSON] окрім квартири , під час шлюбу подружжя придбала за спільні гроші бігову доріжку , маршрутизатор, пральну машину, двокамерний холодильник, праску, пилосос, стіл, основу та ліжко, ортопедичний матрац, телевізор, загальною вартістю 117\~303 грн., половину з яких у сумі 58\~651,50 грн. позивач просить стягнути на його користь враховуючи неможливість виділу вказаного майна, яке є неподільними речами, у натурі. Одночасно із цим стороною позивача не доведено як існування вказаний речей в натурі у спірної квартирі на час розгляду справи так і вартість вказаних речей на момент розгляду справи з урахуванням зносу. Крім того незрозумілим є пояснення про неподільність побутової техніки, яка не є невід`ємною частиною квартири, та може бути поділена у натурі. Таким чином суд, проаналізувавши заявлені вимоги про стягнення на користь позивачці за зустрічним позовом компенсації вартості половини спільного майна яке не можу бути виділене у натурі, вважає їх необґрунтованими та такими що не доведені належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволені вказаних позовних вимог. 6.Розподіл судових витрат \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Згідно обставин сплати стороною позивача по зустрічному позову судового збору, яка визначена у п.2 рішення суд, приходить до висновку що стягненню підлягають судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним вимогам , у загальному розмірі 5510,00 грн., з яких 4148,00 судовий збір за вимоги матеріального характеру ( розподіл спільного майна ); 908,00 грн. судовий збір за вимоги щодо встановлення факту спільного проживання; 454,00 грн. судовий збір за забезпечення позову. Інші судові витрати понесені стороною позивачці по зустрічному позову можуть бути предметом розподілу у випадку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial