Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 277966,67 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу Національного інституту раку від 26.05.2020 № 96-к [PERSON] поновлено на посаді начальника відділу господарського та матеріального забезпечення 26.05.2020. Відповідно до посадової інструкції начальника відділу господарчого та матеріального забезпечення Національного інституту раку від 01.09.2021 начальник відділу є матеріально відповідальною особою, з якою між ним (нею) та директором укладається договір про матеріальну відповідальність. Із зазначеною посадовою інструкцією [PERSON] була ознайомлена 01.09.2021. Наказом Національного інституту раку від 20.06.2022 № 107-к начальника відділу господарського та матеріального забезпечення [PERSON] 20.06.2022 року звільнено із займаної посади згідно з пунктом 7 статті 40 Кодексу законів про працю України. Відповідно до наказу Національного інституту раку від 28.10.2022 № 157кн проведено інвентаризацію активів та зобов`язань Національного інституту раку з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 01.11.2022. Відповідно до проведеної перевірки та протоколу результатів інвентаризації активів та зобов`язань (наказ Національного інституту раку від 28.10.2022 № 157кн) від 09.12.2022 перевіркою встановлено, що за матеріально відповідальною особою [PERSON] рахується нестача матеріальних цінностей у сумі 324441,74 грн. Під час комісійної передачі матеріальних цінностей, які рахувались за матеріально відповідальною особою [PERSON] , виявлено в наявності частину матеріальних цінностей, які попередньо рахувались як нестача. Так, виявлено системний блок ІР С4600, інвентарний номер 10146000029. в кількості 4 одиниці на суму 40220,07 грн., Лаву Тип 1, інвентарні номери 101494399, 101494400 та 101494401 , в кількості 3 одиниці на суму 6054,00 грн. та Урну, інвентарний номер 111860001, в кількості 1 одиниця на суму 201,00 грн. Зазначені матеріальні цінності передано в підзвіт до відділу господарчого забезпечення відповідно до Актів внутрішнього переміщення основних засобів від 12.12.2022. Враховуючи зазначене, на сьогодні за матеріально відповідальною особою [PERSON] рахується нестача матеріальних цінностей на суму 277966,67 грн., з яких запаси - 39720,34 грн. та необоротні активи - 238246,33 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.06.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 09.08.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що наказом № 107-К від 20 червня 2022 року відповідача було звільнено згідно пункту 7 статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 26.05.2021 року по 20.06.2022 року у кількості 33 календарних дні. Після звільнення жодних претензій в матеріальному плані з боку позивача до відповідача не було. В той же час, позивач, як на підставу стягнення з відповідача матеріальної шкоди посилається на результати інвентаризації, яка почалася 01 листопада 2022 року та завершилась - 09 грудня 2022 року, тобто на дані та результати, які було сформовано майже через пів року після звільнення відповідача, ще й за відсутності останньої. При цьому, 07 червня 2023 року у цивільній справі № 752/8688/22 було ухвалено рішення, відповідно до якого позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Національного інституту раку (правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Національний інститут раку») №107-К від 20 червня 2022 року поновлено відповідача на посаді начальника відділу господарчого забезпечення Національного інституту раку, правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Національний інститут раку»; стягнуто з позивача на користь відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 115309 гривень 40 копійок. Наказом від 08 червня 2023 року № 231-К на виконання вищевказаного рішення, відповідача було поновлено на роботі. Відповідно до наказу № 290-К від 17 липня 2023 року, затверджено звільнення відповідача з 19 липня 2023 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Зазначив, що в день звільнення (19 липня 2023 року) відповідачем було підписано обхідний лист у посадових осіб інституту щодо відсутності у працівника заборгованості перед установою. Вказаний лист містить підпис посадової особи відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності, який фактично та юридично підтверджує факт відсутності будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем, що в свою чергу, доводить, що сума матеріальної шкоди, яку намагається стягнути позивач є надуманою та не підтвердженою. Позивачем була повністю порушена процедура проведення інвентаризації, а її результати є нічим іншим, як намаганням позивача за рахунок відповідача уникнути відповідальності за свої помилки в бухгалтерських та податкових зобов`язаннях. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. 09.08.2023 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 21.08.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що у зв`язку з реорганізацією 13.02.2023 Національного інституту раку в державне некомерційне підприємство «Національний інститут раку», відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності переведено на нову бухгалтерську програму за новим планом рахунків, у зв`язку з чим на [PERSON] було створено нову картку матеріально-відповідальної особи за кодом 00000000477. Під час звільнення відповідача 19.07.2023 з посади відповідно до наказу позивача від 17.07.2023 № 290-к відділом бухгалтерського обліку та фінансової звітності помилково було переглянуто залишки за матеріально-відповідальною особою [PERSON] за новою карткою за кодом 00000000477, за період існування правонаступника - ДНП «НІР» залишків та нестач не було, тому було помилково не перевірено 073 рахунок, що призвело до підписання обхідного листа, проте, в картці обхідного листа відсутні підписи працівника, який прийняв справи (в разі звільнення матеріально-відповідальної особи), та головного бухгалтера. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 01 вересня 2016 року відповідно до Наказу № 152-К від 31 серпня 2016 року була прийнята до Національного інституту раку (правонаступником якого є позивач Державне некомерційне підприємство «Національний інститут раку») на посаду начальника відділу обслуговування та ремонту будівель, споруд та інженерних мереж. Наказом № 204-К від 15 листопада 2016 року [PERSON] було переведено на посаду начальника господарського відділу Інституту. Наказом № 154-К від 12 вересня 2017 року відповідача було звільнено з посади начальника господарського відділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року у справі № 752/23096/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 поновлено [PERSON] на посаді начальника господарського відділу Національного інституту раку. Стягнуто з Національного інституту раку на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59425,20 грн. Відповідно до наказу Національного інституту раку від 26 травня 2020 року № 96-к вказане судове рішення було виконано та, відповідно, було поновлено відповідача на посаді начальника відділу господарського та матеріального забезпечення Наказом № 107-К від 20.06.2022 року відповідача знову було звільнено згідно пункту 7 статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 26.05.2021 року по 20.06.2022 року у кількості 33 календарних дні. Відповідно до наказу Національного інституту раку від 28.10.2022 № 157кн проведено інвентаризацію активів та зобов`язань Національного інституту раку з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 01.11.2022 за такими групами об`єктів: 1. Основні засоби (зокрема ті, що знаходяться в оренді, відповідальному зберігання та на інших умовах у третіх осіб), інші необоротні матеріальні та нематеріальні активи); 2. Капітальні інвестиції; 3. Виробничі запаси; 4. Інші не фінансові активи; 5. Готівка, грошові кошти та їх еквіваленти; 6. Дебіторська та кредиторська заборгованість; 7. Бланки суворої звітності; 8. Витрати і доходи майбутніх періодів, забезпечень та резервів; 9. Об`єкти оренди, лізингу, зберігання та майно, що знаходиться в НІР на інших підставах. Під час проведення інвентаризації складено інвентаризаційні описи необоротних активів та запасів станом на 01.11.2022 та звіряльні відомості результатів інвентаризації необоротних активі та запасів станом на 01.11.2022, що рахуються за матеріально відповідальною особою [PERSON] . Відповідно до інвентаризаційного опису необоротних активів станом на 01.11.2022 за матеріально відповідальною особою [PERSON] за даними бухгалтерського обліку рахуються необоротні активи балансовою вартістю 1608248,49 грн., фактично наявні за результатами інвентаризації необоротні активи на суму 1323527,09 грн. Відповідно до інвентаризаційного опису запасів станом на 01.11.2022 за матеріально відповідальною особою [PERSON] за даними бухгалтерського обліку рахуються запаси на суму 69492,49 грн., фактично наявні за результатами інвентаризації запаси на суму 29772,15 грн. Відповідно до звіряльної відомості результатів інвентаризації необоротних активів станом на 01.11.2022 за матеріально відповідальною особою [PERSON] рахується нестача необоротних активів Національного інститут раку на суму 284721,40 грн. Відповідно до звіряльної відомості результатів інвентаризації запасів станом на 01.11.2022 за матеріально відповідальною особою [PERSON] рахується нестача запасів на суму 39720,34 грн. Враховуючи розбіжності між фактичною наявністю активів і даними бухгалтерського обліку, які наведені в зазначених звіряльних відомостях, в протоколі інвентаризаційної комісії від 09.12.2022 встановлено нестачу, що рахується за матеріально відповідальною особою [PERSON] , що відображено в позиціях 99-170 таблиці протоколу. Відповідно до зазначених документів та протоколу результатів інвентаризації активів та зобов`язань (наказ Національного інституту раку від 28.10.2022 № 157кн від 09.12.2022 перевіркою встановлено, що за матеріально відповідальною особою [PERSON] рахується нестача матеріальних цінностей у сумі 324441,74 грн. Під час комісійної передачі матеріальних цінностей, які рахувались за матеріально відповідальною особою [PERSON] , виявлено в наявності частину матеріальних цінностей, які попередньо рахувались як нестача. Так, виявлено системний блок ІР С4600, інвентарний номер 10146000029. в кількості 4 одиниці на суму 40220,07 грн., Лаву Тип 1, інвентарні номери 101494399, 101494400 та 101494401 , в кількості 3 одиниці на суму 6054,00 грн. та Урну, інвентарний номер 111860001, в кількості 1 одиниця на суму 201,00 грн. Зазначені матеріальні цінності передано в підзвіт до відділу господарчого забезпечення відповідно до Актів внутрішнього переміщення основних засобів від 12.12.2022. Враховуючи зазначене, за матеріально відповідальною особою [PERSON] рахується нестача матеріальних цінностей на суму 277966,67 грн., з яких запаси - 39720,34 грн. та необоротні активи - 238246,33 грн., у зв`язку з чим позивач просив її стягнути з відповідача, на що слід зазначити наступне. Так, відповідач 01 вересня 2016 року відповідно до Наказу № 152-К від 31 серпня 2016 року була прийнята до Національного інституту раку на посаду начальника відділу обслуговування та ремонту будівель, споруд та інженерних мереж. Наказом № 204-К від 15 листопада 2016 року було переведено на посаду начальника господарського відділу Інституту. Наказом № 154-К від 12 вересня 2017 року відповідача було звільнено з посади начальника господарського відділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року у справі № 752/23096/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року відповідача було поновлено на роботі. Відповідно до наказу Національного інституту раку від 26 травня 2020 року № 96-к вказане судове рішення було виконано та, відповідно, було поновлено відповідача на посаді начальника відділу господарського та матеріального забезпечення. Після поновлення на роботі відповідач належним чином виконувала свої посадові та функціональні обов`язки, що не викликало жодних нарікань, зауважень, зокрема, й в частині питання матеріальної відповідальності, забезпечення збереження матеріальних цінностей, що, зокрема, підтверджується результатами річної інвентаризації за 2021 рік. Поряд з цим, наказом № 107-К від 20 червня 2022 року відповідача знову було звільнено згідно пункту 7 статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 26.05.2021 року по 20.06.2022 року у кількості 33 календарних дні. Окрему увагу при цьому слід звернути на те, що після звільнення жодних претензій в матеріальному плані з боку позивача до відповідача не було. В той же час, позивач, як на підставу стягнення з відповідача матеріальної шкоди посилається на результати інвентаризації, яка почалася 01 листопада 2022 року та завершилась - 09 грудня 2022 року, тобто на дані та результати, які було сформовано майже через пів року після звільнення відповідача, ще й за відсутності останньої. Варто вказати, що приписи ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначають про те, що для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковим згідно з законодавством. При цьому, наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879 затверджено Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань. Так, стосовно обов`язковості проведення інвентаризації Положення у п. 4 розділу І дублює вищевказані норми Закону. В той же час, п. 7 цього ж розділу Положення імперативно вказує на те, що Проведення інвентаризації є обов`язковим: перед складанням річної фінансової звітності в обсязі, визначеному пунктом 6 цього розділу, з урахуванням особливостей проведення інвентаризації і в строки, визначені пунктом 10 цього розділу; у разі передачі майна державного підприємства або бюджетної установи в оренду, приватизації майна державного підприємства, перетворення державного підприємства, передачі державного підприємства (його структурних підрозділів) або бюджетної установи до сфери управління іншого органу управління (на дату передачі), крім передачі в межах одного органу управління, в інших випадках, визначених законодавством; у разі зміни матеріально відповідальних осіб, а також у разі зміни керівника колективу (бригадира), вибуття з колективу (бригади) більше половини його членів або на вимогу хоча б одного члена колективу (бригади) при колективній (бригадній) матеріальній відповідальності (на день приймання-передачі справ) в обсязі активів, які знаходяться на відповідальному зберіганні; у разі встановлення фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день встановлення таких фактів) в обсязі, визначеному керівником підприємства; за судовим рішенням або на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. У цих випадках інвентаризація має розпочатися у термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цих органів, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа; у разі техногенних аварій, пожежі чи стихійного лиха (на день після закінчення явищ) в обсязі, визначеному керівником підприємства; у разі припинення підприємства в обсязі, визначеному пунктом 6 цього розділу; у разі переходу на складання фінансової звітності за міжнародними стандартами (на дату такого переходу); в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. 1 розділу II Положення для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства. У тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться безпосередньо керівником підприємства, інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства самостійно. За рішенням керівника підприємства до складу інвентаризаційної комісії можуть бути включені члени ревізійної комісії господарського товариства. У разі проведення інвентаризації за судовим рішенням або на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації, посадові особи відповідного органу (за їх згодою) можуть бути присутні при проведенні інвентаризації. Інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи. За приписами п. 2 розділу II Положення на підприємстві, де через великий обсяг робіт проведення інвентаризації не може бути забезпечено однією комісією, для безпосереднього проведення інвентаризації у місцях зберігання та виробництва розпорядчим документом керівника підприємства створюються робочі інвентаризаційні комісії. До складу робочих інвентаризаційних комісій включаються представники апарату управління, бухгалтерської служби та досвідчені працівники підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). До складу робочих інвентаризаційних комісій можуть бути включені члени інвентаризаційної комісії. Голова і склад робочих інвентаризаційних комісій затверджуються розпорядчим документом керівника підприємства. Забороняється призначати головою робочої інвентаризаційної комісії для перевірки активів, що знаходяться на відповідальному зберіганні у тих самих матеріально відповідальних осіб, одного й того самого працівника два роки підряд. Матеріально відповідальні особи не включаються до складу робочої інвентаризаційної комісії для перевірки активів, що знаходяться у них на відповідальному зберіганні. Отже, враховуючи викладене вище, можна дійти до правомірного висновку, що відповідач не могла бути включеною до складу робочої інвентаризаційної комісії, проте її присутність під час інвентаризації була обов`язковою. Окрім цього, в будь-якому разі після звільнення в червні 2022 року відповідача, яка є матеріально відповідальною особою, мала б бути призначена та проведена обов`язкова інвентаризація саме з цієї підстави, а не з підстави щорічної обов`язковості, на що посилається позивач у своїй позовній заяві та доданих до неї документів. Поряд з цим, відповідач не була присутня навіть при проведенні такої річної інвентаризації. В той же час, матеріали справи не містять підтвердження, що позивачем вживались усі можливі достатні заходи для того, щоб відповідач була присутня під час її проведення, повідомлення про час і місце проведення інвентаризації та про наслідки її відсутності. Відтак, наведене вище вказує на те, що позивачем була порушена процедура проведення інвентаризації. Як відомо, при виявленні нестачі після звільнення відповідальної особи, в будь-якій юридичній особі проводиться службове розслідування. Здійснюється воно сформованою комісією. На підставі проведеного розгляду формуються дані про розміри збитку і причини його виникнення. Також вказується винна особа. Висновки комісії повинні базуватися на вагомих доказах. В даному випадку, відсутні докази, як проведення такого службового розслідування, так і дані про причини виникнення недостачі (збитків), винних осіб. Окрім цього, слід звернути увагу на наступне. Як заначалось вище, 20 червня 2022 року відповідача було звільнено на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України. Не погоджуючись з даним звільненням, відповідач звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з відповідною позовною заявою. 07 червня 2023 року у цивільній справі № 752/8688/22 було ухвалено рішення, відповідно до якого позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Національного інституту раку (правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Національний інститут раку») №107-К від 20 червня 2022 року; поновлено відповідача на посаді начальника відділу господарчого забезпечення Національного інституту раку, правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Національний інститут раку»; стягнуто з позивача на користь відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 115309 гривень 40 копійок. Наказом від 08 червня 2023 року № 231-К на виконання вищевказаного рішення, відповідача було поновлено на роботі. Відповідно до наказу № 290-К від 17 липня 2023 року, затверджено звільнення відповідача з 19 липня 2023 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. В даному контексті, варто вказати, що в день звільнення (19 липня 2023 року) відповідачем було підписано обхідний лист у посадових осіб інституту щодо відсутності у працівника заборгованості перед установою. Вказаний обхідний лист містить підпис посадової особи відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності, який фактично та юридично підтверджує факт відсутності будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем, що в свою чергу, вкотре доводить, що сума матеріальної шкоди, яку намагається стягнути позивач є надуманою та не підтвердженою належними доказами. У ч. 1 ст. 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди: г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Можна констатувати, що всі ці обставини, які зумовлюють можливість відшкодування матеріальної шкоди, не доведено позивачем, що вказує на відсутність підстав як для стягнення матеріальної шкоди, так і для задоволення позовних вимог. Слід зауважити, що принцип диспозитивності цивільного судочинства закріплений в статті 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як зазначалось вище, імперативними нормами цивільного законодавства, а саме статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1), припинення дії, що порушує право (п. 3), відновлення становища, яке існувало до порушення права (п. 4), примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5) та інші способи захисту. Поряд з цим, відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосудця, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із приписами ч. 1 ст. 19 ЦПК України до компетенції суду під час розгляду цивільної справи віднесено захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають з цивільних , житлових та інших правовідносин. Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, вбачається, що обов`язковими умовами припинення дії, яка порушує право, є наявність у позивача певного суб`єктивного права (охоронюваного інтересу) - об`єкту судового захисту, прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у місцевого суду немає правових підстав для задоволення позову. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення свого порушеного права і припинення дій, які порушують це право саме в теперішній момент. Отже, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача е підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. При цьому, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, здійснивши при цьому оцінку позовних вимог. Варто відзначити, що оцінка позовних вимог за критерієм обґрунтованості пов`язана із доведеністю позовних вимог. Аналіз змісту положень ЦПК України, ЦК України та судової практики Верховного Суду, роз`яснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов`язане виключно з порушенням суб`єктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (статті 2, 4 ЦПК України, статті 15, 16 ЦК України, абзац 2 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). При цьому, варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 77 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Поряд з цим, відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Отже, за принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. З огляду на зазначене суд має з`ясувати, які реально права позивача порушені і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для нього це порушення, а також те, чи є метою пред`явлення позову захист (відновлення) прав і законних інтересів позивача і чи можливо при обраному способі захисту відновити (захистити) його права. Отже, як вбачається зі змісту статей 4, 5, 12, 13, 265 ЦПК України, статей 14,15 ЦК України єдиною законною підставою для винесення рішення про задоволення позову є встановлення судом факту порушення, невизнання, оспорювання певного права чи законного інтересу позивача; єдиною підставою примусу чи покладення на відповідача певного зобов`язання чи обмеження є встановлення факту порушення прав позивача відповідачем. Тому судове рішення є актом офіційного визнання, що право позивача порушено і підлягає судовому захисту, і судове рішення є дійовим способом захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, за захистом якого особа звернулась до суду. При цьому, закон не передбачає такий спосіб захисту права, яке не порушене і не оспорене на даний час. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем недоведена в порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством України, наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права, зокрема, відповідачем, що є окремою підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що під час звільнення відповідача 19.07.2023 з посади відповідно до наказу позивача від 17.07.2023 № 290-к відділом бухгалтерського обліку та фінансової звітності помилково було переглянуто залишки за матеріально-відповідальною особою [PERSON] за новою карткою за кодом 00000000477, за період існування правонаступника - ДНП «НІР» залишків та нестач не було, тому було помилково не перевірено 073 рахунок, що призвело до підписання обхідного листа, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed