Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» Регіональної філії «Південна залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначає, що він з відповідачем знаходиться у трудових відносинах та працює на посаді майстра локомотивного депо Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Кременчук». Наказом № 1206/АГ від 08 грудня 2021 року його було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до моменту усунення причин відсторонення, тобто до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форми 028-1/о). Позивач вважає цей наказ незаконним з тих підстав, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язковість щеплення від COVID-19 не встановлена, а тому відсторонення з підстав, передбачених частиною другою статті 12 цього Закону є протиправним. Стаття 46 КЗпП України не передбачає таких підстав для відсторонення від роботи як відсутність щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-CoV-2, на строк, доки не буде наданий відповідний сертифікат затвердженого зразка в електронній або паперовій формі або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 затвердженого зразка, виданий закладом охорони здоров`я. Крім того, таке відсторонення є незаконним, оскільки порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку відсторонення працівника від роботи, посягає на гарантоване Конституцією України право особи на працю, оскільки ані в трудовому договорі, ані у посадовій інструкції не передбачено вказаної підстави для відсторонення від роботи. У зв`язку із цим позивач просить суд скасувати наказ про відсторонення його від роботи, поновити його на роботі та стягнути на його користь заробітну плату за час незаконного відсторонення від виконання посадових обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин. Дана справа є малозначною. Ухвалою судді від 18.01.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду\~від 10.05.2022\~року за\~клопотанням позивача\~до участі\~у справі\~залучено в\~якості співвідповідача Акціонерне товариство «Українська залізниця». 06.06.2022 року на адресу суду надійшов відзив Акціонерного товариство «Українська залізниця» на позовну заяву. Ухвалою суду від 16.06.2022 року за клопотанням представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий розгляд постановлено проводити в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 28.07.2022 року залишено без задоволення заяву представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» Ольховського В.М. про закриття провадження у справі з підстав п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою суду від 14.10.2022 року у справі зупинено провадження до закінчення перегляду справи № 130/3548/21 у касаційному порядку. Провадження у справі поновлено ухвалою суду від 23.05.2023 року. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] з посади судді Автозаводського районного суду міста Кременчука, розпорядженням керівника апарату суду № 484 від 15.06.2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15.06.2023 року справа надійшла до провадження судді Семенової Л.М. Ухвалою судді від 16.06.2023 року справу прийнято до провадження судді Семенової Л.М. 01.08.223 року на адресу суду надійшли пояснення представників відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця». Ухвалою суду від 01.08.2023 року за клопотанням представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий розгляд постановлено проводити в режимі відеоконференції. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що вимоги про вакцинацію є незаконними, а відтак незаконним є і наказ про відсторонення від роботи. Позивач просив нарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15\~823 грн 08 коп. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. У судовому засіданні представник суду пояснив, що наказ про відсторонення було винесено на законних підставах, а з 01.03.2022 року позивача вже було допущено до роботи на посаді майстра локомотивного депо Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Кременчук». Суд, дослідивши матеріали справи, установив такі фактичні обставини справи: Позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді майстра локомотивного депо Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Кременчук». Згідно посадової інструкції майстра Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», завданнями та обов`язками позивача під час здійснення трудових функцій є: забезпечує виконання змінного завдання по обслуговуванню та ремонту з додержанням норм простою тягового рухомого складу; оперативно вирішує завдання з виконання ТО-2 тягового рухомого складу та видачі їх під поїзда; організовує та контролює додержання вимог технологічних процесів при ремонті та обслуговуванню тягового рухомого складу, оперативно виявляє та усуває причини їх порушень з додержанням якості виконуваних робіт; контролює ведення технічної документації, журналів обліку з підписами слюсарів з ремонту рухомого складу цеху ТО-2 про виконану роботу, журналу з техніки безпеки; приймає виконану роботу від виконавців; впроваджує наукову організацію праці цеху, сприяє розвитку раціоналізації та винахідництва; забезпечує економічне використання запасних деталей, матеріалів, мастила, електроенергії, правильне та ефективне використання виробничих площ та устаткування; приймає участь у складанні річних заявок на матеріали та заспані частини; проваджує заходи з стандартизації та метрологічного забезпечення зміни цеху; організовує управління охороною праці у цеху шляхом чіткого розподілення обов`язків, прав та відповідальності між працівниками зміни цеху, виконання ними всіх вимог безпеки, оцінку стимулювання і контроль робіт з охорони праці, виробничих процесів; проводить інструктаж, навчання, профвідбір працюючих у цеху, закріплення для стажування молодих працівників за досвідченими робітниками; кожну зміну проводить першу ступінь контролю з охорони праці, виявлені недоліки запису в спеціальний журнал, контролює їх усунення; перед початком роботи перевіряє наявність необхідних посвідчень у робітників при виконанні ними робіт підвищеної небезпеки; правильно вести нормативну документацію з охорони праці; контролює справний та безпечний стан пристосувань, механізмів, інструмента, устаткування робочих місць та працюючих засобами індивідуального захисту, а також безперебійну роботу засобів колективного захисту в зміні цеху; здійснює заходи по підвищенню культури виробництва, кращого використання робочого часу, забезпечення суворого дотримання робітниками зміни цеху трудової та виробничої дисципліни, недопущенню крадіжок матеріальних цінностей; проводити цільові інструктажі при направленні працівників на роботи, які не оговорені трудовим договором; являється матеріально відповідальною особою за основні засоби цеху, правильне та раціональне використання запасних частин і матеріалів для ремонту та технічного обслуговування ТРС; організовує виконання робіт в цеху з дотриманням вимог з охорони праці, особливу увагу приділяє роботам з підвищеною небезпекою; в процесі роботи забезпечує дотримання всіма працівниками зміни вимог безпеки, трудової і виробничої дисципліни; в процесі роботи контролює вимоги безпеки праці, наявність огороджень, блокувань, сигналізації, перевіряє безпечний стан робочих місць та проходів, відсутність захаращень, безладу, ефективність вентиляції, достатність освітлення і т.д. (про всі недоліки доповідає заступнику начальника депо з ремонту та намагається їх усунення); систематично підвищує свої знання нормативних актів з охорони праці та неухильно їх виконує. Крім того,\~майстер Виробничого\~підрозділу «Локомотивне\~депо Кременчук»\~філії «Південна\~залізниця» ПАТ\~«Укрзалізниця» являється\~посадовою особою,\~відповідальною за\~своєчасне проходження\~працівниками зміни\~цеху медичної\~комісії,\~навчання і\~перевірки знань\~з питань\~охорони праці,\~електробезпеки та\~пожежної безпеки;\~проводить інструктажі\~робітникам,\~заходи по\~виконанню правил\~охорони праці,\~пожежної безпеки,\~виробничої санітарії,\~технічної експлуатації\~устаткування та\~інструментів,\~а також\~контроль за\~їх додержанням; не допускає\~до роботи\~працівників,\~які не\~пройшли медичну\~комісію,\~навчання і\~перевірку знань\~з питань\~охорони праці,\~електробезпеки та\~пожежної безпеки; вивчає, знає та виконує з охорони праці, які стосуються виконуваної роботи, вимоги трудового законодавства, правила внутрішнього трудового розпорядку, законодавства з охорони праці, технологічні процеси, пожежної безпеки, володіє навиками надання долікарняної допомоги. Наказом Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» 1206/АГ від 08 грудня 2021 року [PERSON] було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року. Підставою відсторонення позивача від роботи стало невиконання вимог повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, з яким його було ознайомлено 18.11.2021 року. При відстороненні [PERSON] відповідач керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393, пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236. Згідно із наказом № 231/АГ від 01 березня 2022 року [PERSON] допущено до роботи з 01 березня 2022 року. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 відповідно до закону суд, виходить з наступного: Частиною шостою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Системний аналіз норм права дає підстави для висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими (див. пункт 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21). Щодо відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на підставі закону суд враховує наступне: Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (частина друга статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (частина шоста статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення). Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього Переліку увійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83). Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-XII та Інструкції № 66. Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (див. пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21). Щодо законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи суд виходить з такого: Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із викладеним, у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (див. пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21). Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на періодіз 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників). Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). Наведені постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах. 24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках» (далі - Дорожня карта). Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп, проте наказом МОЗ від 27 жовтня 2021 року № 2362 абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено. Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (див.: пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21). За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача. Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21. Зокрема, потрібно враховувати такі обставини: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням». Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач працює на посаді майстра Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] не заперечував того факту, що на початку грудня 2021 року роботодавець повідомив його про необхідність щеплення від COVID-19. Разом із тим відповідних документів щодо протипоказань організму від проведення обов`язкових профілактичних щеплень позивач роботодавцю не надав. Таким чином, у спірних відносинах є очевидним факт відмови позивача надати інформацію про проведення щеплення, що за логічно послідовним значенням вищенаведеного нормативного врегулювання фактично виявляє ухилення особи від такої процедури. Суд враховує, що позивач на посаді майстра Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» при виконанні своїх посадових обов`язків постійно контактує з працівниками залізничної станції. Ураховуючи характер виконуваних обов`язків майстра Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», які пов`язані з об`єктивною необхідністю під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими працівниками станції, позивач підлягав обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, але після попередження про необхідність такого щеплення ухилився від проходження вакцинації, відповідних документів щодо протипоказань організму від такого щеплення роботодавцю не надав, у зв`язку із чим відповідач (роботодавець) обґрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонив його від роботи на термін усунення причин, що спричинили відсторонення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 26 квітня 2023 року в справі № 203/268/22 (провадження № 61-1662св23). Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи специфіку функціональних обов`язків [PERSON] , що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками цього підприємства, що підвищувало ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не міг, тому АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи. Необхідно зазначити, що право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач ухилився від обов`язкового щеплення, та було поновлене після його допуску до роботи з 01 березня 2022 року. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитись від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників, які провели щеплення з метою загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантується статтями 3, 27 та 49 Конституції України. З огляду на викладене, суд вважає, що за встановлених у справі обставин роботодавець правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення [PERSON] від роботи. Враховуючи, що за позивачем на період відсторонення зберігалось робоче місце, трудовий договір не припинений, з 01 березня 2022 року його допущено до роботи, отже, суд не встановив порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України. У даній справі позивачем не доведено, обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя. Оскільки підстави для скасування наказу про відсторонення від роботи не знайшли свого підтвердження, тому відсутні і правові підстави для задоволення вимог позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, у розрізі балансу інтересів суд не отримав даних про порушення права особи винесеним наказом про відсторонення від роботи. Оскаржуваний наказ прийнято повноважною особою в межах компетенції, на виконання вимог чинного законодавства, із врахуванням всіх пов`язаних аспектів в сфері забезпечення стану здоров`я як особи позивача, так і інших осіб. Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 березня 2023 року у справі № 697/2349/21 (провадження № 61-6083св22), від 01 березня 2023 року у справі № 751/8696/21 (провадження № 61-7240св22), від 15 березня 2023 року у справі № 697/2359/21 (провадження № 61-5525св22), від 29 березня 2023 року у справі № 682/2645/21 (провадження № 61-4736св22). Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), суд погоджується із доводами відповідача про те, що відсторонення позивача відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає соціальні контакти на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих. Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, суд виснував, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed