Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

представник позивачки звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на необхідність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , спільного з відповідачем малолітнього сина позивачки, який разом з матір`ю, та її теперішнім чоловіком, у кінці лютого 2022 року вимушено переселилися до Ізраїлю внаслідок початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, коли визначення місце проживання дитини потребує належного врегулювання для необхідного оформлення документів, забезпечення прав та законних інтересів дитини в місці її проживання в сфері медицини, навчання тощо, а тому порушив питання про визначення місце проживання дитини разом з матір`ю з наданням права на отримання документів для малолітньої дитини для постійного проживання в Ізраїлі та/або в інших країнах за вибором матері без згоди батька. Представник позивачки в суді позов підтримав та просив його задовольнити. Зазначив, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними розірвано 26 червня 2019 року. Дитина весь час проживає разом з матір`ю, яка 09 лютого 2021 року уклала шлюб з [PERSON] . В кінці лютого з початком військової агресії росії проти України, позивачка разом із сином та чоловіком виїхала на проживання до Ізраїлю. На даний час дитині створено всі необхідні й належні умови за місцем її проживання. Наразі для забезпечення доступу до медицини та реалізації прав, свобод та інтересів дитини потрібна згода обох батьків або право матері одноосібно опікуватися дитиною. На даний час отримати згоду на кожну дію, яка необхідна для розвитку, навчання, забезпечення медичного обслуговування дитини тощо, від батька неможливо. Фактично відповідач останніми роками не приймав участі у вихованні та утриманні дитини, не сплачував аліменти, коли дитина проживає в новій сім`ї. Разом з тим, на засіданні Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області відповідач не заперечував та не вимагав, щоб дитина проживала разом з ним. Отже, посилаючись на необхідність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що найбільше відповідає інтересам дитини, а також з метою захисту всіх невизнаних прав дитини та забезпечення всіх її належних свобод та інтересів, отримання медичної допомоги, навчання, розвитку тощо, просив позов задовольнити. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Висновок про доцільність визначення проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради Київської області від 16 вересня 2022 року №126 підтримала в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в тому числі в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, повторно в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подавав. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку. Заслухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 20 жовтня 2015 року Виконавчим комітетом Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області. [PERSON] та [PERSON] з 15 серпня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року, яке набрало законної сили. 09 лютого 2021 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 09 лютого 2021 року видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Як вбачається з акту оцінки та висновку потреб сім`ї від 13 липня 2022 року складених фахівцем [PERSON] та за формою затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 13 липня 2018 року №1005, [PERSON] проживає разом з [PERSON] (матір`ю), [PERSON] (батьком), [PERSON] (братом), [PERSON] (бабусею) та [PERSON] (дідусем) в Ізраїлі за адресою: [ADDRESS] . Родина є вимушеними переселенцями (мігрантами) у зв`язку із збройним конфліктом в Україні та наразі мешкає у орендованій 4-х кімнатній квартирі (довгостроково). [PERSON] має власну кімнату, чисту постільну білизну, одяг, який відповідає сезону, а його вага та зріст відповідають віку. Хлопчик відвідує школу, гуртки, має іграшки, не любить конфліктувати, поважає матір та її чоловіка. Зі слів матері, [PERSON] називає [PERSON] батьком з власного бажання та не спілкується з біологічним батьком. Стан задоволення потреб дитини визначений, як задовільний. Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості по аліментах Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області №29081 від 18 липня 2023 року за період з 11 січня 2019 року по 01 липня 2023 року відповідач аліменти не сплачує та станом на 01 липня 2023 року має заборгованість в розмірі 58 177 грн. 20 коп. Зі змісту листа Управління з питань населення та імміграції населення Адміністрації Реховот держави Ізраїлю від 23 серпня 2023 року вбачається, що для отримання [PERSON] , [INFO] , дозволу на тимчасове проживання, серед іншого необхідна згода батька на надання посвідки проживання в Ізраїлі та набуття громадянства Ізраїлю в посольстві Ізраїлю в країні проживання батька, або рішення про опіку, видане судом країни походження дитини. З листа медичного центру «Клаіт Мушлам» від 20 квітня 2022 року встановлено, що 19 квітня 2022 року надання медичного обслуговування [PERSON] анульовано через відсутність права на отримання загальних медичних послуг. Відповідно до ст. 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно вимог ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч. 1 і 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку 6 атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини с предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення п. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції, ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага мас бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE. № 311 11/04, §54. ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я виявляться особливо непридатною або явно неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №6 10383/09, § 00, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об?єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ с внутрішнє переконання судді, яке має грунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі №754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків. особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров?я та інші обставини, шо мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов?язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи с взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною): можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв?язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов?язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому. Як встановлено по справі, малолітній [PERSON] проживав разом з матір`ю та її новим чоловіком в [ADDRESS] . Проте, у зв`язку із збройним конфліктом в Україні, є вимушеними переселенцями, які на теперішній час мешкають у орендованій 4-х кімнатній квартирі в Ізраїлі за адресою: [ADDRESS] . Доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю підтверджується висновком Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради Київської області від 16 вересня 2022 року №126. Під час складання вказаного висновку Службою у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом із матір`ю по [ADDRESS] . Враховуючи обставини, що склалися, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та у зв`язку з окупацією села Катюжанка Вишгородського району Київської області, [PERSON] разом з сином та новою сім`єю була вимушена переміститися до Ізраїлю. По відношенню до сина мати виконує обов`язки по вихованню та утриманню, створює належні житлово-побутові умови проживання, піклується про його стан здоров`я, забезпечує духовний та розумовий розвиток, вирішує питання отримання освіти дитиною. Малолітній [PERSON] постійно проживає з матір`ю, батько хлопчика - [PERSON] , проживає окремо та участі у житті сина не бере, аліментів не сплачує. Під час спілкування в телефонному режимі з начальником Служби у справах дітей та сім`ї [PERSON] повідомив, що не заперечує проти того, щоб син проживав разом з матір`ю. Враховуючи вищевикладене та всі обставини у їх сукупності, зокрема вік дитини, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, взявши до уваги інформацію батька дитини щодо погодження проживання хлопчика разом з матір`ю, Служба у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Отже, судом встановлено, що дитина постійно проживала та проживає на даний час разом з матір`ю, коли дані про прихильність дитини до батька та про участь останнього у вихованні та утриманні дитини, в справі відсутні. Суду не надано доказів того, що батько створив або має можливість створити дитині інші, альтернативні умови проживання, які б найбільше відповідали інтересам дитини і переважали ті умови, які для дитини створила позивачка. Зі справи висновується, що необхідні умови для проживання, навчання та виховання дитини створено тільки матір`ю. Беручи до уваги викладене, враховуючи конкретні обставини справи, вік дитини, фактичні взаємовідносин сторін, висновок Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, що найбільше буде відповідати інтересам дитини, і позов у цій частині задовольнити. Що стосується решти позовних вимог про надання права на отримання документів для малолітньої дитини для постійного проживання в Ізраїлі та/або в інших країнах за вибором матері без згоди батька, то підстав для їх задоволення суд не вбачає, що на вимогах Закону не ґрунтується. Так, порядок виїзду дітей за кордон врегульовано ст. 313 ЦК України, ст. 157 СК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, питання виїзду малолітньої дитини за кордон має вирішуватися в судовому порядку в кожному конкретному випадку, може мати разовий характер, з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, із встановленням мети поїздки та визначенням конкретного періоду. Предметом вказаного позову є визначення місця проживання дитини, а не виїзд її за кордон, оскільки на даний час дитина фактично постійно перебуває за кордоном, де проживає з матір`ю в Ізраїлі. Питання всіх подальших, наступних виїздів дитини за кордон, до інших країн та оформлення певного правового статусу дитини в певній країні та/або інших країнах без згоди одного з батьків шляхом задоволення позову другого з батьків у цій справі вирішено бути не може, що вимогам ст.ст. 141, 150-160 СК України, ст. 313 ЦК України не відповідає. Отже, вказані вище умови в даному випадку не дотримано, задоволення позову в цій частині зазначеним вимогам Закону не відповідає, може призвести до порушення прав дитини та/або батька, передбачених вказаними нормами чинного законодавства України. Дозвіл на поїздки без згоди другого з батьків за судовим рішенням не може носити абсолютний, нічим необмежений характер, а тому вказане питання у разі виникнення спору має вирішуватися в кожному конкретному випадку, залежно від обставин невизнання або оспорювання тих чи інших прав особи. Спору між сторонами в цій частині не існує, порушених, невизнаних прав, які б підлягали захисту, в цій частині не встановлено, коли рішення суду щодо цього не може бути спрямованим на захист або визнання прав у майбутньому та врегульовувати правовідносини на майбутнє, спору щодо яких ще не виникло. Що стосується надання позивачці дозволу на оформлення документів на постійне місце проживання, отримання посвідки, громадянства тощо в інших країнах, то вказане питання за своєю правовою природою врегульовується законодавством відповідної країни, де передбачено відповідні підстави й порядок для цього, що не може бути вирішено судом країни походження дитини, на вимогах СК України, ЦК України та чинного законодавства України не ґрунтується, має невизначений характер, коли наявності порушення, невизнання прав позивачки в цій частині з боку відповідача не доведено. Відтак, позов у цій частині вимогам Закону не відповідає і задоволенню не підлягає. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню, в зв`язку чим з відповідача на користь позивачки згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у сплаченому розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial