Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У серпні 2021 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення, визнати [PERSON] особою такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] усі судові витрати. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач послався на\~те,\~що 02 жовтня 1993 року сторони уклали шлюб, який 17 серпня 2018 року за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 200/7504/18 було розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей, двох синів та неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , умови проживання, розвиток і матеріальне забезпечення якої повністю виконує позивач. 20 лютого 2018 року позивач і відповідач уклали шлюбний договір та договір про поділ майна посвідчені нотаріально. 24.05.2018 року між позивачем і відповідачем з метою врегулювання розірвання шлюбу в порядку ст. ст. 207, 208 ЦПК України підписано спільну заяву сторін про мирову угоду у справі № 200/7504/18 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Під час складання спільної заяви сторони погодили розірвання шлюбу, виконання батьківських обов`язків, подальшу дію шлюбного контракту і договору про розподіл власності в повному обсязі за раніше досягнутою добровільною згодою. У пункті 6 вказаної спільної заяви від 24.05.2018 року відповідач разом з позивачем засвідчили, що сторони розуміють наслідки такого рішення, затверджують свої наміри з метою забезпечення законності, прав дитини та сумісної взаємної поваги один до одного. Позивачу на підставі договору купівлі-продажу, ВМР № 726454, реєстр 1162, 14.07.2010р. посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно шлюбного договору та договору про поділ майна подружжя вказане житло залишилось належить позивачу. Після розлучення відповідач зобов`язалась на протязі пів року виселитися з житла позивача, знятися з реєстрації, чого не зробила. Виселення з належного позивачу житла не становитиме для відповідача надмірного тягаря, так як остання має у власності інше нерухоме майно. Крім того, позивач зазначає, що йому випадково стало відомо, що відповідач, у березні 2022 року: отримала громадянство іншої країни та виїхала з території України, на постійне місце проживання, до Держави Ізраїль, у зв`язку із чим він вимушений звернутися до суду за відновлення свого прошеного права. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінової К.С. від 09.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2022 року вищевказаний позов було передано у моє провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2022 року, справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. у порядку загального позовного провадження. 22 серпня 2022 року від представника відповідача адвоката Скочко О.А. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно відповідач з позивачем була в зареєстрованому шлюбі з 02.10.1993 року по 17.08.2018 року. Фактично вони мешкали разом однією родиною до лютого 2021 року, про розірвання шлюбу вона нічого не знала і не приймала участь у справі № 200/7504/18, на яку посилається позивач. Не теперішній час триває процес оскарження судових рішень по справі, адже в одній справі було прийнято два процесуальних документа одночасно ухвала та рішення, підроблено її підпис на численних документах, зокрема на спільній заяві від 24.05.2018 року, на яку посилається позивач в своєму позові. Всі ці порушення її прав та законних інтересів зараз стали предметом розгляду Дніпровського апеляційного суду та Касаційного цивільного суду Верховного Суду, а також поліція, куди вона звернулась з відповідною заявою. Щодо посилання позивача на шлюбний договір та договір про поділ майна подружжя, то воно є необґрунтованим та безпідставним, адже ці договори зараз є предметом розгляду справи № 932/4661/21 за її позовом до [PERSON] про визнання цих правочинів недійсними. При цьому зазначає, що вона ніколи не давала позивачу жодних обіцянок стосовно виселення з квартири та зняття з реєстрації, адже це є її постійним місцем проживання разом з неповнолітньою донькою, що підтверджує і сам позивач зазначаючи на 3-й сторінці позову про те, що жодної домовленості щодо користування житлом між ними не існує. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 04 вересня 2023 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято до провадження заяву представника позивача [PERSON] про зміну позовних вимог. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час розгляду справи повідомлена належним чином, адвокат Скочко О.А., яка діє в інтересах [PERSON] надав до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі відповідача та її представника та зазначила, що проти задоволення позову заперечує та просить у задоволенні позову відмовити. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Власником зазначеної квартири є позивач [PERSON] , що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 258947241 від 28.05.2021 року. [PERSON] , є колишньою дружиною [PERSON] , яка зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 17.05.2012, що підтверджується відміткою про місце прописки відповідача у її паспорті та відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУДМС в Дніпропетровській області від 01.09.2021 року. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2018 у справі № 200/7504/18. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Що стосується вимог позивача щодо виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до положень ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 157 ЖК України, передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985р №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.\~116\~ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Вказані обставини та аналіз наведених вище норм чинного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом виселення особи з житлового будинку без надання їй іншого житлового приміщення. В той час, позивачем не надано будь-яких доказів, що відповідач порушує правила співжиття та перешкоджає йому користуватися його власністю. Згідно із ч. ч. 5-6\~ст.\~81\~ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладені обставини, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Що стосується вимог позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317\~ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.\~\~\~Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Частиною першою статті 29\~ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст.\~405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405\~ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Позивач у позові посилається на ту обставину, що відповідач змінив своє місце проживання вибувши за межі України, але жодних доказів цьому не наддав, а надана до суду копія документу на отримання громадянства іншої держави не надає суду можливості встановити саме виїзду відповідача на постійне місце проживання до іншої держави, крім того позивачем не надані докази відсутності позивача у житловому приміщенні без поважних причин. Відтак визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах. Варто наголосити на тому, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом встановлено що позивач не долучив жодної довідки чи акту у зв`язку з чим неможливо достеменно встановити такий факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік за місцем проживання за адресою [ADDRESS] . За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed