Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Матеріали позовної заяви надійшли за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва 25.07.2023 року та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є: 1. Визнання дій відповідача протиправними та протизаконними; 2. Зобов`язання відповідача надати відповідь по суті змісту інформаційного запиту від 23.12.2022 року вх. №2088. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.07.2023 року відкрито провадження у справі. Позовна заява обґрунтована тим, що 23.12.2022 року, у канцелярії відповідача, позивач зареєструвала інформаційний запит вх. №2088, проте ні у строк 5 днів, ні станом на дату подання позовної заяви, відповідь позивач не отримала, що свідчить про порушення права на інформацію позивача. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом до відповідача. Відповідач подав до суду відзив в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що на звернення позивача від 23.12.2022 року, що є предметом даного спору, КНП «Консультативно-діагно стичний центр» Шевченківського району м. Києва надало відповідь не пізніше 5 робочих днів з дня отримання запиту, а саме у строк передбачений ст. 20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Суддя дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що, як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2022 року [PERSON] звернулася до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва з інформаційним запитом відповідно до ЗУ «Про доступ до публічної інформації», та яке було зареєстровано за № 2088. 29.12.2022 року КНП «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва на адресу [PERSON] було надано відповідь на її інформаційний запит від 23.12.2022 року №2088, що підтверджується листом від 29.12.2022 №01/02-вих 72. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду, в зв`язку з тим, що відповідач в порушення Закону України «Про звернення громадян» не надав відповідь на інформаційний запит від 23.12.2022 року №2088. Згідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»). Суд вважає необхідним зазначити, що 29.12.2022 р. КНП «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва листом від 29.12.2022 №01/02-вих 72 надав [PERSON] відповідь. Крім того, слід зазначити, що у позивача було право на заявлення клопотання про витребування доказів у відповідача, яким він не скористався у відповідності до процесуального законодавства України. Також, суддя звертає увагу, що скарг та звернень позивача до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва щодо неотримання відповіді на інформаційний запит від 23.12.2022 року №2088 не надходило, а також позивачем не надано доказів, що вона зверталась до канцелярії КНП «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва за отриманням відповіді на запит інформаційний запит від 23.12.2022 року №2088. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання дій протиправними, незаконними та зобов`язання вчинити дії, суд не вбачає.

Outcome: dismissed