Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник заявниці [PERSON] адвокат Мундяк М.М. звернувся до суду із заявою в інтересах [PERSON] особисто та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також за адресою проживання в разі її зміни; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та інших місць частого відвідування. В обґрунтування заявлених вимог представник заявниці покликався на те, що [PERSON] колишній чоловік заявниці, шлюб з яким розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2019. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.02.2021 визначено місце проживання малолітніх дітей з їхньою матір`ю [PERSON] . Заявниця [PERSON] разом із сім`єю проживає за адресою: [ADDRESS] . Її сім`ю складають: чоловік [PERSON] , син [PERSON] , дочки [PERSON] та [PERSON] 11.07.2023 Стрийським міськрайонним судом Львівської області винесено постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення в розмірі 170 грн. В кінці серпня 2023 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою повернути їй малолітнього сина [PERSON] , однак останній проігнорував вимогу та повернути сина до визначеного судом місця проживання матері відмовляється. 04.09.2023 та 14.09.2023 заявниця письмово зверталася до Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області щодо неправомірних дій [PERSON] . На розгляді Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебуває обвинувальний акт про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України. Також у проваджені Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебуває цивільна справа № 456/4953/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання у батька дитини. 09.10.2023 в Стрийському РУП ГУ НП у Львівській області заресєтровані кримінальні провадження № 12023142130000304 та № 12023142130000305 відносно [PERSON] за ст. 125 КК України, потерпілими в яких є [PERSON] та [PERSON] . Тривалий час [PERSON] систематично вчиняє щодо заявниці домашнє насильство, постійно агресивно налаштований щодо неї, влаштовує конфлікти та бійки, ображає, морально принижує, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує розправою, наносить побої, застосовуючи фізичне насильство до заявниці. Вважає, що [PERSON] як жертва такого насильства потребує захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а тому звертається до суду з даною заявою. Заінтересована особа [PERSON] правом подачі відзиву не скористався. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12 жовтня 2023 року головуючим суддею в справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 19/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.10.2023 заяву [PERSON] про видачу обмежувального припису прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 16.10.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права /а.с. 20/. Розгляд справи по суті відбувся 16.10.2023 за участі заявниці [PERSON] , її представника адвоката Мундяка М.М. та заінтересованої особи [PERSON] . Заявниця [PERSON] та її представник адвокат Мундяк М.М. в судовому засіданні вимоги заяви підтримали в повному обсязі та просили такі задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] вимоги заяви заперечив. Вказав, що дійсно вступав із [PERSON] в конфлікти за місцем її проживання. Проте такі стосувалися неналежного виконання нею материнського обов`язку. Йому відомо, що місце проживання дітей визначено, проте син не бажає проживати з матір`ю, у зв`язку з чим остання застосовувала до нього насильство. Вважає, що як батько дітей має право з ними бачитися та спілкуватися, брати участь у їх вихованні, а тому обмеження, наведені заявницею, щодо спілкування з дочкою та сином, є безпідставними. Суд, заслухавши заявницю, її представника та заінтересовану особу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази по справі, які мають юридичне значення для її розгляду, вважає, що заява підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2019 /а.с. 6/. Також судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.03.2021 визначено місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , з їхньою матір`ю [PERSON] , [INFO] /а.с. 7-10/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, місце проживання дітей встановлено та в порядку ст.\~82\~ЦПК України доказуванню не підлягає. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що заявниця [PERSON] разом з малолітніми дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.07.2023, яка набрала законної сили 24.07.2023, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень /а.с. 11/. Крім цього, з долучених до матеріалів справи витягів з ЄРДР судом встановлено, що 09.10.2023 в Стрийському РУП ГУ НП у Львівській області зареєстровано кримінальні провадження № 12023142130000304 та № 12023142130000305 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 125 КК України, потерпілими в яких є [PERSON] та [PERSON] , за фактом спричинення їм тілесних ушкоджень 09.10.2023 за адресою їх проживання /а.с. 12-13/. Також з долученого до матеріалів справи обвинувального акта в кримінальному провадженні № 12023142130000118 від 03.05.2023 судом встановлено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України /а.с. 15-16/. З відповіді начальника Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області № 9615/47/01/23 від 29.09.2023 встановлено факт звернення [PERSON] до Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області з приводу неправомірних дій колишнього чоловіка [PERSON] щодо неповернення сина /а.с. 14/. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до п. 3, 4, 6, 7, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до частин першої, другої статті 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». У свою чергу, як унормовано ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки суду за результатами розгляду заяви. З огляду на викладене суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство щодо [PERSON] , є високою вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис. З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці. Проте, визначаючи один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, суд вважає за необхідне звернути увагу заявниці, що доказів вчинення домашнього насильства [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , чи дочки [PERSON] , [INFO] (звернень у поліцію чи до органу опіки та піклування) заявницею не надано. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст.\~141\~СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст.\~157\~СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак встановлення обмежень щодо [PERSON] для захисту прав заявниці [PERSON] , що стосуються малолітнього сина [PERSON] та дочки [PERSON] , як зазначено нею в заяві, не відповідатиме принципам попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та суперечитиме приписам СК України. Відповідно до приписів п. 10 ч. 1 ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial