Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» (далі за текстом АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати і відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 01.08.2001 до 31.07.2019 [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та звільнена з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Так, умовами колективного договору, укладеного між правлінням ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» і профспілковим комітетом ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2016-2020 роки, передбачена щорічна виплата працівникам винагороди за вислугу років. Така винагорода була нарахована [PERSON] за 2017 рік у розмірі 7104 грн та за 2018 рік у розмірі 10500 грн. Однак у жовтні 2018 року Фонд державного майна України продав підприємство ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у приватну власність. Новим керівництвом заводу виданий наказ про скасування винагороди за вислугу років за період роботи 2017-2018 роки. На виконання цього наказу бухгалтерією проведений перерахунок заробітної плати [PERSON] та проведене відрахування грошової винагороди за вислугу років за 2017 рік та 2018 рік у розмірі 17604 грн. Позивач вважає, що здійснення відповідачем відрахування грошової винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки є незаконним, оскільки у відповідача відсутні підстави для невиплати такої винагороди. Також [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним розрахунком зі звільненим працівником за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 01.08.2019 до дня ухвалення судового рішення. Зазначила, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 209,93 грн та обраховується виходячи з розміру виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача (8187,56 грн / 39 робочих дні = 209,93 грн). Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати, яка виникла внаслідок інфляційних процесів за період з 01.07.2019 до 01.02.2023, у розмірі 1304,42 грн. Також [PERSON] зазначила, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати відповідачем позивачеві завдана моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 5000 грн. Така моральна шкода виявилась, зокрема, у перенесених моральних стражданнях, оскільки позивач втратила нормальні життєві зв`язки, що призвело до додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин позивач просить: 1) стягнути з АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь [PERSON] грошову винагороду за вислугу років за 2017 рік в розмірі 7104 грн та за 2018 рік у розмірі 10500 грн; 2) стягнути з АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 274588,44 грн; 3) стягнути з АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 01.07.2019 до 01.02.2023 у розмірі 1304,42 грн; 4) стягнути з АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь [PERSON] компенсацію за відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн. 22.02.2023 позовна заява залишена без руху та позивачеві наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. 03.03.2023 представник позивача усунула недоліки позовної заяви. 03.03.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 30.03.2023, відстрочено позивачу сплату судового збору у сумі 2795,88 грн до постановлення судом рішення у даній цивільній справі. 29.03.2023 представник відповідача АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відзив, у якому відповідач позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтував тим, що позивачу неправомірно та безпідставно було нарахована надбавка за вислугу років в жовтні 2018 року за відпрацьований 2017 рік та в січні 2019 року за відпрацьований 2018 рік. Відтак за погодженням з Наглядовою радою АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» така надбавка була скасована на підставі Акта перевірки № 1 від 24.04.2019 та наказу № 15 від 24.04.2019. Відповідач звернув увагу, що фінансові показники товариства, а відповідно фактична зайнятість працівників у 2017-2018 роках у виробничій сфері виконані лише на 15%, а по реалізації продукції - на 21%, а тому були відсутні підстави для застосування коефіцієнта нарахування винагороди, про який зазначила позивач. Так само у фінансовому плані та плановому фонді заробітної плати на 2017-2018 роки не було передбачено виплат на винагороду за вислугу років. Більше того на момент нарахування винагороди за вислугу років заборгованість за невиплаченою заробітною платою, сплатою податку на доходи фізичних осіб та військовому збору становила приблизно 4 місяці, а тому у відповідача були відсутні кошти для виплати винагороди за вислугу років. Так само наказ щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років на підприємстві не видавався, розрахунки не проводилися та списки осіб на виплату винагороди не затверджувались. Відповідач вважає, що у даній справі слід врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01.10.2018 року у справі № 487/6105/16-ц. Також, на думку відповідача, безпідставними є вимоги щодо компенсації втрати частини заробітної плати, оскільки незрозумілим є те, чому позивач очікувала понад три роки зі зверненням до суду з даним позовом, якщо вважала, що її право порушене. Так само не відбулась затримка повного розрахунку при звільненні, оскільки відповідач не визнає заявлену суму щодо заборгованості за заробітною платою. Відповідач вважає безпідставними вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки незрозуміло, яких моральних страждань зазнала позивач і чим це обґрунтовується. Крім цього, відповідач зауважив, що позивач порушила строки позовної давності, зокрема тримісячний строк на звернення до суду з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. 30.03.2023 судове засідання відкладене на 26.04.2023 за клопотанням представника позивача. 07.04.2023 представник позивача [PERSON] адвокат Білик Л.С. подала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідь на відзив, у якій просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково вказала, що наказ голови правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 15 від 24.04.2019 про скасування грошової винагороди підписаний одноособово головою правління без погодження з профспілковим комітетом, що суперечить ст. 247 КЗпП України. Так само відрахування з заробітної плати проведено з порушенням ст. 128, 126 КЗпП України. Вважає, що доводи відповідача щодо відсутності підстав для виплати грошової винагороди та відсутності наказу щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років суперечать положенням Колективного договору, укладеного між правлінням і профспілковим комітетом на 2016-2020 роки. Відсутні докази існування обставин, передбачених ст. 127 КЗпП України, для видачі наказу від 24.04.2019 про скасування нарахування винагороди за вислугу років. При цьому винагорода за вислугу років не залежить від результатів діяльності підприємства, а взаємопов`язана зі стажем роботи працівника. Відтак доводи відповідача щодо видачі наказів, згідно з якими було припинено роботу на підприємстві, не заслуговують на увагу. 26.04.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 24.05.2023 у зв`язку із зайнятістю головуючої судді Марциновської І.В. в іншому провадженні. 24.05.2023 судове засідання відкладене на 22.06.2023 за клопотанням представника позивача. 22.06.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 08.08.2023 у зв`язку із зобов`язанням судом надати належним чином засвідчену виписку про заробітну плату позивача за період з 2017 року до 2018 року, а також довідку про доходи позивача за останні 2 місяці, що передували її звільненню. 08.08.2023 судове засідання відкладене на 11.09.2023 за клопотанням представника відповідача. 11.09.2023 судове засідання відкладене на 16.10.2023 у зв`язку з неявкою усіх учасників справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Білик Л.С. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив, і просили позов задовольнити повністю. У судовому засіданні уповноважений представник відповідача АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» - адвокат Кучмій М.Я. позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві, та просив у позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Суд встановив, що [PERSON] з 01.03.1996 перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Тернопільський радіозавод «Оріон», яке згодом перейменоване на Відкрите акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон», а з 14.05.2018 перейменоване на Акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон». Такі обставини підтверджується відповідними записами, які містяться в трудовій книжці серії [NUMBER] , яка видана на ім`я [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Також зі змісту вказаної вище трудової книжки вбачається, що наказом АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 138 від 31.07.2019, позивач з 31.07.2019 звільнена з посади економіста другої категорії бізнес-одиниці «Топовий офіс» згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Суд також встановив, що у жовтні 2018 року [PERSON] нарахована надбавка за вислугу років у розмірі 10500 грн, а в січні 2019 року - у розмірі 7104 грн. Указане підтверджується відповідними розрахунковими листами за дані періоди (а.с. 30, 31). 09.11.2018 державний пакет акцій АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у розмірі 96,1% статутного капіталу був проданий Фондом державного майна України Товариству з обмеженою відповідальністю «Симбірський радіозавод «Сигнал». Указане призвело до зміни керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон». Такі обставини визнавались та не заперечувались учасниками справи у судовому засіданні. Так, наказом голови правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 10 від 17.04.2019 створено комісію з перевірки порушень при нарахуванні премій, надбавок та окладів працівникам заводу (а.с. 77). Згідно з протоколом від 24.04.2019 комісією АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» розглядалося питання про проведення перевірки нарахування заробітної плати за вислугу років за 2017-2018 роки, доплати за секретність посадовим особам АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» та окладу голови правління Карпика Я.М. і посадових осіб (а.с. 78). Зі змісту Акта № 1 від 24.04.2023, складеного за результатами проведення перевірки щодо нарахування винагороди за вислугу років (а.с. 14), вбачається, що упродовж 2017-2018 років виробнича діяльність АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» проводилася частково з метою забезпечення виконання невідкладних робіт, пов`язаних з життєдіяльністю заводу. Було видано ряд наказів керівника товариства про припинення роботи у зв`язку з незавантаженістю виробництва. Фінансові показники товариства у 2017-2018 роках у виробничій сфері щодо виконанню плану випуску продукції виконано на 15%, щодо реалізації продукції - на 21%. З урахуванням викладеного комісія дійшла висновку про відсутність підстав для застосування коефіцієнта нарахування винагороди за вислугу років та зазначила, що розрахунки нарахованих сум за винагородою зроблені з суттєвими помилками. Комісія вказала, що оскільки фактичну зайнятість працівників у 2017-2018 роках відображено некоректно, одноразова винагорода за вислугу років за 2017-2018 роки підлягає відміні та перерахунку, а її виплату слід провести при наявності зароблених коштів. Крім цього, комісія встановила відсутність наказів керівництва заводу щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років та дійшла висновку про відсутність у працівників бухгалтерського відділу підстав проводити ці нарахування і включати вказану суму у заборгованість із заробітної плати (а.с. 79-80). Наказом голови правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 15 від 24.04.2019 скасовано нарахування винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки на підставі зазначеного вище Акта № 1 від 24.04.2019. Надаючи оцінку даному Акту № 1, суд звертає увагу, що зміст даного Акта не містить висновку про відсутність правових підстав для виплати винагороди за вислугу років, а лише зводиться до того, що з урахуванням перерахованих в Акті обставин одноразова винагорода за вислугу років у 2017-2018 роках підлягає відміні та перерахунку, а виплату провести слід лише при наявності зароблених коштів. При цьому наказом голови правління ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» Карпика Я.М. №\~57 від 30.12.2016 «Про режим роботи підприємства» (а.с. 132) у зв`язку із зменшенням обсягів виробництва, відсутністю державного замовлення та замовлень на поставку продукції від інших споживачів продукції підприємства та з метою запобігання масовому звільненню працівників продовжено роботу підприємства в режимі неповного робочого часу працівників зі збереженням трудових функцій працівників й оплатою пропорційно відпрацьованому часу, виходячи з установлених штатним розписом окладів (тарифних ставок). Відтак виробнича діяльність АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у 2017 році проводилася частково, що вбачається з наказів голови правління ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» Карпика Я.М., зокрема, у зв`язку з відсутністю коштів для придбання матеріалів ПКВ під виконання нових контрактів та у зв`язку з незавантаженістю підприємства. Такі обставини підтверджуються наказами № 56 від 29.12.2016 (а.с. 86), № 4 від 02.02.2017 (а.с. 87), № 10 від 27.02.2017 (а.с. 88), № 14 від 03.04.2017 (а.с. 89), № 17 від 28.04.2017 (а.с. 90), № 26 від 31.05.2017 (а.с. 91), № 30 від 03.07.2017 (а.с. 92), № 32 від 01.08.2017 (а.с. 93), № 36 від 31.08.2017 (а.с. 94) та № 41 від 29.09.2017 (а.с. 95). Аналогічно виробнича діяльність АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у 2018 році проводилася частково, що вбачається з наказів голови правління ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» Карпика Я.М. та в.о. голови правління Костецького В.Я., а саме у зв`язку з незавантаженістю підприємства. Такі обставини підтверджуються наказами № 3 від 18.01.2018 (а.с. 96), № 7 від 01.02.2018 (а.с. 97), № 19 від 29.03.2018 (а.с. 98), № 22 від 27.04.2018 (а.с. 99), № 27 від 29.05.2018 (а.с. 100), № 33 від 27.06.2018 (а.с. 101), № 37 від 31.07.2018 (а.с. 102), № 40 від 03.09.2018 (а.с. 103), № 49 від 01.10.2018 (а.с. 104), № 54 від 31.10.2018 (а.с. 105), № 59 від 30.11.2018 (а.с. 106) та № 65 від 28.12.2018 (а.с. 107). Відповідно до розрахунку винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки, який складений головою правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» Козібродою Я. та головним бухгалтером Ізьо О. (а.с. 136), такий розрахунок здійснений відповідно до Положення про винагороду за вислугу років та у ньому розрахований посадовий оклад, з якого буде нараховуватись вислуга. Так, з таблиці № 1, яка міститься у вказаному вище розрахунку, вбачається проведення перерахунку місячного посадового окладу з врахуванням робочого часу за 2017-2018 роки, зі змісту якого слідує, що сума окладів за неповний робочий час нарахованих [PERSON] за 2017 рік становить 57480,30 грн, а середній оклад останньої у 2017 році при неповному робочому часі становить 4790,03 грн. При цьому сума окладів за неповний робочий час, нарахованих [PERSON] за 2018 рік, становить 46793,03 грн, а середній оклад останньої у 2018 році при неповному робочому часі становить 3899,42 грн. Крім цього, в таблиці № 2 розраховано зайнятість [PERSON] в 2017-2018 роках, відповідно до якої [PERSON] у 2017 році фактично відпрацювала 169 робочих днів (при плановому фонді робочого часу 249 робочих днів). Тобто процент зайнятості працівника складає 67,9%. У 2018 році такий процент складає 54,8% (фактично відпрацьовано 137 робочих днів із 250 планових робочих днів). З урахуванням викладеного [PERSON] проведений розрахунок винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки, відповідно до якого: - розмір винагороди за вислугу років за 2017 рік становить 1494,49 грн, з урахуванням середнього окладу у розмірі 4790,03 грн та коефіцієнтів: за стаж 1,5; за зайнятість 0,8; долі фонду заробітної плати в товарній продукції 0,26; - розмір винагороди за вислугу років за 2018 рік становить 1534,81 грн, з урахуванням середнього окладу 3899,42 грн та коефіцієнтів: за стаж 1,5; за зайнятість 0,8; долі фонду заробітної плати в товарній продукції 0,328. Указана кількість відпрацьованих робочих днів узгоджується із табелями обліку використаного робочого часу, виробничим календарем АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2017 рік та на 2018 рік, а також розрахунковими листами [PERSON] , які охоплюють період з січня 2017 року до грудня 2018 року включно. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» (далі за текстом Закон), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 21 Закону працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з п. 2.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України № 5 від 13.01.2004, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713, інші заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. До них належать винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер. Зокрема, винагороди за підсумками роботи за рік, щорічні винагороди за вислугу років (стаж роботи). Указане дає підстави дійти висновку, що щорічні винагороди за вислугу років є заохочувальною виплатою. Відповідно до ст. 15 Закону форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. У свою чергу, договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди». У колективному договорі можуть встановлюватись форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат. Згідно зі ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. При цьому згідно зі ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Так, 13.07.2016 в Управлінні економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради за № 61 зареєстрований Колективний договір ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2016-2020 роки, укладений із профспілковим комітетом ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» (далі за текстом Колективний договір) (а.с. 109). Відповідно до п. 2.6.1, 2.6.4 Колективного договору (а.с. 110-132) договір поширюється на всіх працівників підприємства, прийнятих на умовах на найму (в тому числі на працівників, які походять строк випробування при прийнятті на роботу), а також працівників профспілкових органів, які працюють на виборних та штатних посадах в профспілковій організації заводу. Положення договору діють безпосередньо і є обов`язковими для виконання сторонами. За змістом п. 4.1.8 Колективного договору правління зобов`язується проводити оплату праці в залежності від кінцевого результату роботи підприємства і особистого внеску працівника згідно з чинним законодавством та Положення про оплату праці (Додаток № 7). Згідно з п. 4.1.17 Колективного договору правління зобов`язується проводити щорічну виплату винагороди за вислугу років працівникам підприємства згідно з Положенням «Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», що є Додатком № 22 до Колективного договору підприємства (далі за текстом - Положення № 22). Положення № 22 направлене на стимулювання та підвищення матеріальної зацікавленості працівників, зменшення плинності кадрів та збереження кваліфікованих спеціалістів на підприємстві (а.с. 129). Згідно з п. 1.1, 1.2 Положення № 22 правовою базою для стимулювання працівників є КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» та інші нормативні документи. Виплата винагороди за минулий рік проводиться в І кварталі поточного року. Відповідно до п. 2.1 Положення № 22 одноразова винагорода за вислугу років виплачується всім працівникам підприємства від тарифної ставки, посадового окладу за фактично відпрацьований час з врахуванням коефіцієнтів, наведених у таблицях № 1 та № 2. Таким чином винагорода за вислугу років не залежить від результатів трудової діяльності працівника чи результатів фінансової діяльності товариства, а взаємопов`язана із стажем роботи на підприємстві. Окремої процедури скасування цієї винагороди за вислугу років Положення № 22 не містить. Разом з тим згідно з п. 3.5 Положення № 22 винагорода за вислугу років не виплачується особам, звільненим протягом року за власним бажанням, порушення трудової дисципліни або внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Згідно з ч. 3 ст. 151 КЗпП України протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються. Суд встановив, що впродовж періоду, за який позивачу нарахована надбавка за вислугу років, а саме за 2017-2018 роки, [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. Відтак суд доходить висновку, що [PERSON] має право на отримання одноразової щорічної винагороди за вислугу років за 2017 рік та 2018 рік. Як встановив суд вище, відповідач подав до суду розрахунок винагороди за вислугу років [PERSON] за 2017-2018 роки з врахуванням пункту 2.7 Положення про виплату винагороди за вислугу років, тобто з врахуванням робочого часу у вказаний період часу. Відтак, приймаючи до уваги те, що у 2017-2018 роках [PERSON] працювала в режимі неповного робочого часу зі збереженням трудових функцій та оплатою пропорційно відпрацьованому часу, та виходячи з установлених штатним розписом окладів (тарифних ставок), розрахунок суми винагороди за вислугу років повинен бути проведений з урахуванням фактично відпрацьованого робочого часу. Разом з тим проведений позивачем розрахунок суми винагороди за вислугу років зроблений без врахування фактично відпрацьованого робочого часу у 2017-2018 роках. Відповідно до п. 2.2 Положення про оплату праці працівників ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», що є Додатком № 7 до Колективного договору підприємства, фонд оплати праці по підприємству залежить від обсягів товарної продукції і встановлюється згідно розрахунку (додатку № 1). При цьому суд встановив, що коефіцієнт долі фонду заробітної плати в товарній продукції був врахований до посадового окладу при здійсненні розрахунку відповідачем, в той час як проведений позивачем розрахунок суми винагороди зроблений без врахування вказаного коефіцієнту. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що при визначенні грошової винагороди за вислугу років [PERSON] слід врахувати розмір середнього посадового окладу за 2017 рік та 2018 рік, коефіцієнт, який враховує стаж, коефіцієнт, який враховує зайнятість працівника, та коефіцієнт долі фонду заробітної плати в товарній продукції. За таких обставин суд погоджується з наданим відповідачем розрахунком, а тому доходить висновку, що розмір винагороди [PERSON] за вислугу років за 2017 рік становить 1494,49 грн (з урахуванням середнього окладу у розмірі 4790,03 грн та коефіцієнтів: за стаж 1,5; за зайнятість 0,8; долі фонду заробітної плати в товарній продукції 0,26), а розмір винагороди за вислугу років за 2018 рік становить 1534,81 грн (з урахуванням середнього окладу 3899,42 грн та коефіцієнтів: за стаж 1,5; за зайнятість 0,8; долі фонду заробітної плати в товарній продукції 0,328). При цьому суд відхиляє доводи позивача щодо невірно здійсненного відповідачем розрахунку, оскільки не вважає, що врахування коефіцієнтів за зайнятість та долі фонду заробітної плати в товарній продукції є подвійним та надмірним відрахуванням з винагороди позивача за вислугу років. Крім цього, суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо фінансових показників товариства у 2017-2018 роках, відсутності у фінансовому плані виплат на винагороду за вислугу років, відсутності наказів та розрахунків щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років, встановлення новим керівництвом товариства безпідставного нарахування такої надбавки та її скасування за погодженням з Наглядовою радою товариства, оскільки зі змісту Колективного договору не вбачається, що виплата вказаної надбавки залежить від результатів виробничої діяльності та фінансових показників товариства. Так само умови Колективного договору не передбачають можливості скасування керівництвом товариства в односторонньому порядку винагороди за вислугу років. Крім цього, обставина щодо відсутності наказів попереднього керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» про нарахування та виплату спірної надбавки не має правового значення, оскільки надбавка позивачу виплачена не була. Суд встановив наявність у позивача передбаченого чинним законодавством про працю та умовами Колективного договору права на отримання надбавки за вислугу років, а тому відсутність наказів керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» не свідчить про відсутність права [PERSON] на отримання зазначеної винагороди. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке. Так, згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України (у редакції, чинній станом на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції, чинній станом на день звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України (у редакції, чинній станом на 16.10.2023), відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Указаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19. Щодо розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке. Так, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, яким обмежено період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, набрав чинності 19.07.2022. При цьому нормами КЗпП України не визначено правила дії його норм у часі у разі, коли правовідносини виникли до внесення змін до нього та продовжують існувати після набрання змінами до нього законної сили. У даному випадку обов`язок відповідача щодо сплати позивачу всіх належних їй сум при звільненні виник до внесення змін у ст. 117 КЗпП України (31.07.2019). Остаточний розрахунок з позивачем станом на час винесення даного рішення, тобто після набрання чинності змінами до вказаної норми закону, ще не відбувся. Відтак суд із дотриманням загальних засад законодавства доходить висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності зазначеним вище Законом України від 01.07.2022, положення цього Закону застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Ураховуючи викладене, при вирішенні цього спору по суті, суд застосовує положення ст. 117 КЗпП України в редакції від 01.07.2022, яка набрала чинності 19.07.2022. За наведених обставин відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України на відповідача покладений обов`язок сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 до 01.02.2020, тобто за шість місяців нездійснення відповідного розрахунку. Так, фактична кількість відпрацьованих позивачем днів за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача, тобто за травень та червень 2018 року становить 29 робочих днів. Також за вказаний період позивачу нарахована заробітна плата, розмір якої в сукупності становить 11525,65 грн. Відтак розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 397,44 грн (11525,65 грн / 29 днів = 397,44 грн). З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що сукупний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 01.08.2019 до 01.02.2020 становить 50474,88 грн (397,44 грн х 127 днів = 50474,88 грн). Як встановив суд вище, грошова винагорода за вислугу років [PERSON] за 2017 рік становить 1494,49 грн та за 2018 рік становить 1534,81 грн, тобто суму, яка у шістнадцять разів є меншою, ніж сума середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні. Так, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 25.01.2023 у справі № 757/37241/20-ц. При вирішенні питання про можливість зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, суд враховує те, що виплата винагороди за вислугу років не входить до основного розміру заробітної плати, а тому її несвоєчасна виплата не позбавила позивача можливості забезпечити свої матеріальні потреби, а також те, що така виплата носить одноразовий характер та не є постійною. Також позивач після її звільнення 31.07.2019 та нездійснення повного розрахунку у частині невиплати винагороди за вислугу років звернулась до суду з даним позовом лише 17.02.2023, хоча, користуючись принципом добросовісності, не була позбавлена можливості вчинити такі дії одразу після порушення її прав. Крім цього, суд приймає до уваги те, що скасування відповідачем виплати винагороди за вислугу років мало місце у зв`язку зі складним фінансовим становищем юридичної особи та з метою недопущення банкрутства підприємства. Ураховуючи наведені обставини, суд вважає, що стягнення з відповідача повного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця. Відтак з урахуванням фактичних обставин цієї справи, а також з огляду на те, що розрахунок середнього заробітку позивача за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, становить 50474,88 грн, а розмір грошової винагороди за вислугу років становить 3029,30 грн, що є очевидно неспівмірним, суд з урахуванням принципів співмірності, справедливості та пропорційності вважає за необхідне зменшити розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 3000 грн, тобто до розміру присудженої позивачеві суми винагороди за вислугу років. Щодо стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати (грошову винагороду за вислугу років) у зв`язку з порушенням термінів її виплати суд зазначає таке. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст. 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі за текстом - Порядок № 159), компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Також згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (далі за текстом Порядок № 1078) передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (посадовими окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Відповідно до п. 3 Порядку № 1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: доходи громадян від здачі в оренду майна, від акцій та інших цінних паперів, ведення селянського (фермерського) і особистого підсобного господарства, підприємницької діяльності, яка є для громадян джерелом грошових доходів від власності; виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати; одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності; допомога у зв`язку з вагітністю та пологами, допомога при народженні дитини, допомога на поховання; цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку), винагорода за підсумками роботи за рік тощо; соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму (тимчасова державна допомога дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме; мінімальний розмір допомоги по безробіттю; державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю; державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державна соціальна допомога на догляд; тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату; щомісячна грошова допомога малозабезпеченій особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею; компенсаційна виплата, що призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами); державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, допомога на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням, допомога на дітей одиноким матерям. Системний аналіз зазначених вище положень свідчить про те, що індексації підлягає оплата праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні і компенсаційні виплати передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, які мають постійний характер. Разові виплати не індексують. Крім цього, не індексують також виплати, розраховані із середньої зарплати, зокрема, відпускні, лікарняні, допомога у зв`язку з вагітністю тощо. Так, щорічна виплата винагороди за вислугу років, яка передбачена Колективним договором ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2016-2020 роки, виплачується всім працівникам підприємства одноразово, а відтак індексації не підлягає. На вказану виплату не розповсюджується Порядок № 159, а також норми Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок інфляційних процесів за період з 01.07.2019 до 01.02.2023 у розмірі 1304,42 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо строків позовної давності суд зазначає таке. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції до 19.07.2022) було визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1-2 ст. 233 КЗпП (у редакції до 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Вказані обставини свідчать про те, що з 19.07.2022 трудовим законодавством змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду в справах про стягнення належних працівникові сум, зокрема, заробітної плати, а саме - встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як встановлено Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 N 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. З урахуванням викладеного зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло станом на момент виникнення відповідного права. При цьому неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Відтак приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами, а тому тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Таким чином тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до суду у виниклому спорі не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов. Таким чином оскільки спірні правовідносини виникли з приводу виплати позивачу надбавки за вислугу років за 2017-2018 рік, суд вважає, що строк звернення до суду з таким позовом має визначатись за правилами частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, яка була чинною на момент початку перебігу відповідного строку. За таких обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, а тому доводи представника відповідача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не ґрунтується на вимогах закону. Щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України). Так, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до\~роз`яснень,\~що містяться\~у п.\~13\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31.03.1995\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» (далі\~за текстом\~ Постанова), судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Так, в обґрунтування позовних вимог у цій частині [PERSON] зазначила, що їй спричинена моральна шкода, яка виразилась у перенесених моральних стражданнях, оскільки позивач втратила нормальні життєві зв`язки, що призвело до необхідності здійснення додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим належні та допустимі докази, які б підтверджували спричинення позивачеві моральної шкоди, суду не надані. При цьому як факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягають доказуванню за допомогою відповідних доказів. Сама по собі невиплата одноразової щорічної винагороди за вислугу років не може слугувати підставою для стягнення компенсації за завдану моральну шкоду. Суд враховує, що з заявою про виплату винагороди за вислугу років позивач звернулась до відповідача лише 12.11.2022 (а.с. 27). Інші заходи з метою поновлення порушених прав позивача останньою до того часу не вживались. Так само і з даним позовом [PERSON] звернулась до суду майже через чотири роки після скасування винагороди за вислугу років. Відтак суд вважає, що тривале невчинення позивачем дій для припинення завдання їй моральної шкоди дає підстави дійти висновку про незавдання позивачеві такої шкоди внаслідок невиплати винагороди за вислугу років. Указані обставини свідчать про те, що [PERSON] не довела суду, що внаслідок невиплати відповідачем одноразової щорічної винагороди за вислугу років позивач зазнала моральних страждань, що призвело до втратити нормальних життєвих зв`язків та необхідності здійснення додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а відтак і про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Так, виходячи з ціни позову, яка становить 298496,86 грн, за розгляд даної справи необхідно сплатити судовий збір у розмірі 2984,96 грн. Відтак, приймаючи до уваги вид позовних вимог та розмір їх задоволення, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 60,23 грн, а судовий збір у сумі 158,78 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому суд також враховує те, що ухвалою про відкриття провадження у справі від 03.03.2023 відстрочено [PERSON] сплату судового збору, а тому доходить висновку, що з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2765,95 грн.

Outcome: partial