Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.09.2022 року № 49/0/9-22 підсудність справ Бердянського міськрайонного суду Запорізької області визначена Жовтневому районному суду м. Запоріжжя. Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в особі представника за довіреністю Ляр Д.Ю. звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № ZPBGGK00000009 від 05.08.2005 року у розмірі 6980,45 доларів США та судові витрати у розмірі 3828,08 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 23.07.2007 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZPBGGK00000009, згідно якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 6 980.45 доларів США на термін до 04.08.2025 року, а остання зобов`язалась повернути кредит на сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, а [PERSON] не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованості, яка станом на 31.01.2023 становить: 6980,45 доларів США, що складається з: 5760,92 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 611,39 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом; 304,07 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 304,07 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Тому позивач просить суд стягнути з відповідачів вказану заборгованість та судові витрати по справі. Ухвалою від 02.03.2023 року суддя прийняла позовну заяву до свого провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішила розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.42). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином (а.с.43, 44, 48, 61, 62), надав клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача (а.с.1), підтримав викладене в позовній заяві, наполягав на позовних вимогах, просив суд задовольнити їх в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Місце проживання відповідача\~\~ [PERSON] знаходиться на тимчасово окупованій території, повідомлення про судове засідання через засоби поштового зв`язку неможливо здійснити, виклик відповідача здійснювався через оголошення на сайті Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (а.с.46, 50, 57, 64). Відповідач, повідомлена судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилась та не повідомила суд про причини неявки. Будь-яких заяв, клопотань на адресу суду не надходило. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № ZPBGGK00000009 від 05.08.2005 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 17700,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом. У відповідності до положення ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У відповідності із ч. 2,3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. У зв`язку із тим, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань станом на 31.01.2023 у нього виникла заборгованість перед позивачем за кредитом яка становить 6980,45 доларів США з яких: 5760,92 доларів США заборгованість за кредитом; 611,39 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 304,07 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 304,07 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Отже вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі № 6-284ц17. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 11 жовтня 2023 року - 1 дол. США складає 36,5058 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 6980,45 доларів США, що становить 254 826,91 грн. Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 року справа №911/165/18 зазначено наступне. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3828,08 грн.

Outcome: approved