Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. В ході розгляду справи відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримав, просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав, пояснивши, що 22.07.2016 року сторони уклали між собою шлюб, від якого мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 5.10.2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Дитина забезпечена в м. Києві житлом і є зареєстрованою в квартирі [ADDRESS] . На даний час дитина проживає з матір'ю за кордоном в республіці Польща, мати дитини створила для неї всі належні умови для проживання в орендованій квартирі, вона відвідує дитячий садочок, [PERSON] працевлаштована, отримує постійний регулярний дохід, а також державні виплати на дитину від уряду Польщі, займається її повним утриманням та вихованням, приділяє значну увагу її розвитку, оздоровленню, навчанню. Тому саме з матір'ю доньці буде комфортно проживати, що повністю відповідає інтересам дитини. А в задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі, оскільки він заявлений необґрунтовано. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, пояснивши, що після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України позивач [PERSON] виїхала до Польщі нібито на заробітки, оскільки, перебуваючи в шлюбі, вона майже ніде не працювала. Для забезпечення безпеки дитини відповідач [PERSON] виїхав до своїх батьків до м. Олександрія, Кіровоградської області, де і оселився разом з дитиною. Донька сторін весь цей час проживала разом з батьком, який утримував її, доглядав за нею, годував, забезпечував її дозвілля, відпочинок та розваги. Перебуваючи в Польщі на протязі 3-4 місяців, позивач мало цікавилась дитиною, здійснюючи мобільні телефонні дзвінки, при цьому вона навіть не питала про дитину. Але в листопаді 2022 року, повернувши до України, [PERSON] приїхала до м. Олександрія і, сказавши матері відповідача, що вона прогуляється з дитиною містом, забрала доньку, не повідомивши батька та діда з бабою дитини, виїхала до Польщі. Позивачка не має власного житла в України, ніде не зареєстрована, практично ніде не працювала і не забезпечувала сім`ю, тому не може створити належні умови для проживання з дитиною. При цьому відповідач [PERSON] працює на посаді інженера-програміста ТОВ „ТС Експертиза", має постійний стабільний щомісячний дохід, також зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Крім того, він має у своїй особистій приватній власності двокімнатну квартиру квартирі [ADDRESS] , де зареєстрований з донькою. Одна із кімнат повністю облаштована під дитячу кімнату і донька має всі умови для проживання та навчання в цій квартирі. Тато її дуже любить, створив для доньки всі належні умови і продовжує забезпечувати її духовний, інтелектуальний та фізичний розвиток. Тому саме з батьком необхідно визначити місце проживання дитини, а в задоволенні первісного позову необхідно відмовити. Представник 3-ї особи служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, але у направленому листі до суду просив розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с.115), одночасно надавши висновок Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 1.09.2023 року №101-7460/02 (а.с.116-117) та акт обстеження умов проживання дитини від 15.05.2023 року (а.с.118). Заслухавши відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що вимоги первісного позову не підлягають задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.3; ч.1, ст.9; ч.1, ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 22.07.2016 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Печерському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1333 (а.с.4). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 5.10.2022 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5-6). Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як встановлено судом, після народження дитини [PERSON] родина проживала в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , відповідачу за первісним позовом, з 24.01.2017 року на підставі договору про участь у ФФБ та додаткових договорів, договору про уступку майнових прав, акту приймання-передачі, витягу з переліку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.38), и не заперечувалось в судовому засіданні учасниками справи, тому дана обставини не підлягає доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. В даній квартирі є зареєстрованими з 11.07.2018 року дитина сторін [PERSON] та її батько [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні (а.с.37). Згідно акту обстеження умов проживання від 15.05.2023 року, складеного службою у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартира [ADDRESS] розташована на 21 поверсі 25-типоверхового будинку і складається з 2 окремих кімнат, у дитини є окрема кімната; житло з усіма комунальними зручностями, повноцінно оснащена меблями і побутовою технікою, санітарно-гігієнічний стан квартири задовільний, чисто, охайно; у дитини в кімнаті в наявності ліжко з ортопедичним матрацом, шафа-купе для одягу дитини, шафа-пенал для книжок та іграшок, письмовий стіл, стілець, є місце для дозвілля та навчання; стосунки доброзичливі, дружні, станом на сьогодення дитина з матір`ю перебувають у м. Варшаві, республіці Польща, під час телефонної розмови зі слів батька дитина виявила бажання проживати в Україні і спілкуватись з батьком (а.с.118). Відповідач [PERSON] працює на посаді інженера-програміста ТОВ „ТС Експертиза" з 16.06.2017 року і по теперішній час за згодою сторін неповний робочий день (4 години) (а.с.39), має постійний стабільний щомісячний дохід (а.с.83), також зареєстрований фізичною особою-підприємцем (а.с.40) і надає послуги в сфері інформаційних технологій (а.с.41-46). Також сплачує позивачу аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON] в розмірі 5 000 грн. щомісяця (а.с.47-48). Донька сторін [PERSON] з 1.09.2020 року відвідувала дошкільний навчальний заклад №445, розташований в м. Києві, вул. Є. Чавдар, 10, є вихованкою старшої групи №2, останній день відвідування 23.02.2022 року (а.с.36). Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України позивач [PERSON] виїхала до Польщі, як пояснила своєму чоловіку [PERSON] , на заробітки. Для забезпечення безпеки дитини відповідач [PERSON] виїхав до своїх батьків до м. Олександрія, Кіровоградської області, де і оселився разом з дитиною. Донька сторін весь цей час проживала разом з батьком, який утримував її, доглядав за нею. В листопаді 2022 року, повернувши до України, [PERSON] приїхала до м. Олександрії, Кіровоградської області і, сказавши матері відповідача, що вона прогуляється з дитиною містом, забрала доньку, не повідомивши батька та діда з бабою дитини, виїхала до Польщі. Вказані події не заперечувались представником позивача [PERSON] . Згідно висновку служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 1.09.2023 року №101-7460/02 з метою забезпечення прав та інтересів дитини Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація вважає за недоцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , а доцільно визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] (а.с.116-117). Однак, вивчивши зміст та мотивувальну частину даного документу, суд вважає, що його не можна покласти в основу рішення з наступних підстав. На засіданні комісії її члени заслухали тільки батьків дитини та їх представників, доньку сторін [PERSON] заслухано не було, хоча їй на той час вже виповнилось повних 6 років, тобто ставлення дитини до батька та до матері комісією не з`ясовано. Єдиний документ, який описаний у висновку і на який посилались члени комісії - це акт обстеження умов проживання дитини від 15.05.2023 року, складений безпосередньо службою у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартири [ADDRESS] , зміст якого був описаний вище, де вказано, що батько дитини створив всі необхідні і належні умови для проживання та навчання доньки. Мати дитини [PERSON] стверджувала в режимі відеоконференції, що після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] вигнав її з вказаної квартири, поки вона не влаштується на роботу, тому вона виїхала до Польщі, працевлаштувалась там і прийняла рішення про тимчасовий виїзд до Польщі разом з донькою, де на сьогодні працює, має постійний заробіток, орендує житло, дитина має окрему кімнату, відвідує дитячий садочок, має всі необхідні умови для проживання. На підтвердження вказаного позивач направила 3-тій особі електронною поштою чотири документи, які можливо були взяті за основу, і які були надані суду 3-тьою особою. Перший документ містить в собі інформацію, викладену іноземною мовою, можливо польською. Перекладу позивачем та її представником ні комісії, ні суду не надано. Інші три документи - це фото світлини дівчинки в приміщенні без будь-яких дат та часу фотографування, місця знаходження приміщення (а.с.66-68). Крім того, такі ствердження матері дитини на засіданні комісії повністю суперечать встановленим судом обставинам справи, за якими після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України позивач [PERSON] виїхала до Польщі на заробітки. Для забезпечення безпеки дитини відповідач [PERSON] виїхав до своїх батьків до м. Олександрії, Кіровоградської області, де і оселився разом з дитиною. Донька сторін весь цей час проживала разом з батьком, який утримував її, доглядав за нею, забезпечував її дозвілля, відпочинок та розваги. Пробувши в Польщі 3-4 місяця, позивач в листопаді 2022 року повернулась до України, приїхавши до м. Олександрії, Кіровоградської області і, сказавши матері відповідача, що вона прогуляється з дитиною містом, забрала доньку, не повідомивши батька та діда з бабою дитини, виїхала до Польщі. Як встановлено судом, таким обставинам не заперечував в судовому засіданні представник позивача. Далі за викладом описано пояснення батька дитини, яке за своїм змістом аналогічне його ж поясненням у судовому засіданні. І без будь-якої оцінки встановленого, мотивувальної частини безпідставно та необґрунтовано здійснено висновок про доцільність проживання дитини з матір`ю і недоцільність проживання дитини з батьком. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні стверджував, що позивача [PERSON] працевлаштована в м. Варшаві, має постійний дохід, орендує квартиру, де створені всі умови для проживання дитини, яка відвідує дитячий садочок. Однак суд не може покласти в основу таку позицію представника позивача, оскільки ні він, ні позивач [PERSON] , яка була ініціатором даного позову, зареєстрованого в суді 14.11.2022 року, не надали суду доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України про працевлаштування позивачки в республіці Польщі, розмір щомісячного її доходу, місце знаходження орендованої квартири та її стан, документи, які слугують підставою для оренди квартири, доказ про зарахування та відвідування дитиною дитячого садочку, при цьому з 1.09.2023 року дитина за своїм віком повинна була бути прийнята до школи і відвідувати її перший клас. Крім того, вказаними учасниками справи, а саме позивачем [PERSON] та її представником, не надано доказів про наявність права власності або права користування у позивача на будь-яке житло в м. Києві або іншому населеному пункті України, його стан, наявність її працевлаштування та розміру заробітку позивача до виїзду до Польщі. В свою чергу позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник надали суду в якості доказів по справі в частині вимог зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з батьком документи про право власності батька на житло, його та дитини реєстрацію місця проживання в ній, місце роботи та розмір доходу позивача за зустрічним позовом, умови проживання, створені ним для доньки, та його ставлення до дитини, описані вище. В ч.1, ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі „М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція вирішення спору на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ні практикою ООН після прийняття Декларації про права дитини, ні судовою практикою ЄСПЛ та не відповідає позиції Ради Європи. Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-ІV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях повинно приділятись першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини узгоджується з нормами Конституції України та Законів України, тому саме її норми зобов`язані враховуватись усіма судами при розглядів спорів, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц, який в розумінні ст.411; 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, зазначених у постановах від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17 про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання своєї дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки батько дитини [PERSON] має на праві власності двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , в якій проживала спільно родина з дитиною і в якій є зареєстрованими батько з донькою, має достатній щомісячний дохід, якого не має [PERSON] , дитина має всі умови для проживання, навчання, виховання та її утримання (окреме спальне місце, шафа для зберігання сезонних речей, стіл та стілець для навчання), батько повністю займається утриманням дитини, створює умови її розвитку (наявність великої кількості книг та іграшок та шафи-пеналу для їх зберігання), тому необхідно визначити місце проживання доньки [PERSON] з батьком, що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому фінансовий та житловий стан позивача [PERSON] , а також її ставлення до дитини та дитини до неї, яка також ставила питання про встановлення місця проживання дитини з матір`ю, не надає право як на день подачі позову, так і на день винесення рішення визначити місце проживання дитини саме з нею. Таким чином, суд вважає необхідно зустрічний позов задовольнити, а первісний про визначення місця проживання дитини з матір`ю не підлягає задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, де зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, оскільки вимоги національного законодавства: ст.21; 22; 24; 51 Конституції України, ст.141 СК України, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи. При цьому позивач [PERSON] не позбавлена права у побаченнях та спілкуванні зі своєю донькою ні в їх кількості, ні в часі, що і гарантував у судовому засіданні батько дитини [PERSON] .

Outcome: approved