Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

17.10.2022 року представник позивача - [PERSON] - адвокат Фадєєва Наталія Ігорівна звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2022 року був розірваний. В період перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Відповідач проживає разом з сином за зареєстрованим місцем проживання, а саме: [ADDRESS] , позивач проживає окремо. Між сторонами існують непорозуміння щодо участі батька у вихованні сина. З початком воєнної агресії рф проти України, відповідач разом з дитиною виїхала за кордон. На разі в якій країні остання знаходиться позивачу не відомо. Спілкуватись з сином можливості позивачу не надає, реквізити за якими позивач може здійснювати перерахунок аліментів також не надає. Намагання позивача мирним шляхом врегулювати спір не допомагають налагодити нормальний зв`язок із дитиною та приймати участь у вихованні сина. Відтак, вважає свої права порушеними та просить суд зобов`язати відповідачку не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином, та визначити наступні способи його участі у вихованні дитини, а саме: - перебування дитини за місцем проживання батька, всі вихідні дні починаючи з п`ятниці 19.00 год. і до неділі 19.00 год., кожного другого тижня; - спільний відпочинок: один місяць в літній період, дитина проводить з батьком та мати не чинить перешкод ( та безперешкодно надає дозвіл на виїзд дитини за кордон разом з батьком); - необмежене спілкування сина особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною. 10.01.2022 року відповідач до суду подала відзив на позов. Зазначала, що заперечує проти позовних вимог та вважає їх безпідставними, оскільки до участі в справі не залучено орган опіки та піклування. Ухвалою суду від 04.11.2022 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання. В підготовче засідання позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Фадєєва Н.І. не з`явилися. Представник подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та просила вирішити питання про закриття підготовчого засідання за її відсутності. Відповідач в підготовче засідання не з`явилася із невідомих суду причин, про дату, час і місце підготовчого засідання була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Ухвалою суду від 13.04.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового засідання. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Фадєєва Н.І. не з`явилися. Представник Фадєєва Н.І. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позов підтримала та просила задовольнити. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторони позивача. Відповідачка в судове засідання 13.06.2023 р. не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена судом належним чином. Представник відповідача - адвокат Радіонова Л.І. подала до суду заяву про відкладення розгляду справи, мотивовану з бажанням відповідача взяти особисту участь в судовому засіданні, у зв`язку з чим розгляд справи був відкладений на іншу дату. Проте, в судове засідання 10.10.2023 р. відповідачка повторно не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином. Подала до суду заяву про відкладення розгляду справи, мотивовану бажанням призначити іншого адвоката, у зв`язку з чим суд вважає неявку останньої без поважних причини та вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за такими обставинами. Судом встановлено, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Судом встановлено, що в період перебування у шлюбі у сторін народився син- [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.06.2022 року стягнуто [PERSON] , громадянина Держави Ізраїль, на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] в розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.10.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Через акти військової агресії Російської Федерації проти України згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжувався. 20.02.2022 року адвокатом Фадєєвою Н.І., в інтересах позивача, було направлено запит відповідачу з проханням повідомити інформацію: «1. За якою адресою проживає малолітній син [PERSON] - [PERSON] , [INFO] .. 2. Хто займається на разі його вихованням? 3.Чи відвідує дитина дошкільний заклад ? 4. Чи отримує належний догляд, харчування, одяг тощо?», у відповідь на який листом від 08.06.2022 року відповідач повідомила, що [PERSON] проживає разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] ; вихованням спільного сина остання займається самостійно; [PERSON] відвідує дитячий садок № 95 у м. Києві тощо. На даний час сторонами не досягнуто згоди в питанні визначення порядку спілкування [PERSON] з спільною дитиною сторін - [PERSON] та участі батька в житті сина. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України на батьків покладені рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України. При цьому, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 СК України). В такому випадку, як визначено приписами ч. 2 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому. Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Тому при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Суд враховує, що позивач є громадянином Держави Ізраїль, де фактично проживає. Постійного місця проживання в України позивач не має. Відтак, орган опіки та піклування позбавлений можливості проводити вивчення умов життя батька, оскільки позивач перебуває за межами України. За таких обставин не вбачається існування необхідності залучення служби по правам дітей для участі в справі, що в свою чергу не є перешкодою для вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї (ст. 159 СК України). Також суд враховує загострення безпекової ситуації на території країни проживання позивача, яка склалася станом на час ухвалення рішення по справі, а саме активні військові дії між радикальною ісламською організацією ХАМАС та армією Ізраїлю. Вказані обставини є загальновідомими, тому не потребують доказування та є встановленими судом. Позивач, будучи батьком дитини прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. При цьому суд акцентує увагу, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини, а також становити загрозу для дитини. Отже, не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо визначення способів його участі у вихованні [PERSON] шляхом перебування дитини за місцем проживання батька, всі вихідні дні починаючи з п`ятниці 19.00 год. і до неділі 19.00 год., кожного другого тижня; спільний відпочинок: один місяць в літній період, дитина проводить з батьком та мати не чинить перешкод (та безперешкодно надає дозвіл на виїзд дитини за кордон разом з батьком), оскільки позивач не проживає в Україні, отже рішення про задоволення цих позовних вимог не призведе до настання дійсних правових наслідків. Крім того, перебування дитини за місцем проживання батька - на території Держави Ізраїль може бути небезпечним для дитини з огляду на геополітичну та безпекову ситуацію, що склалася на час ухвалення судового рішення. Водночас, зважаючи на необхідність забезпечення спілкування батька з сином, яке б не перешкоджало нормальному розвитку дитини, враховуючи інтереси дитини та вік дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме шляхом визначення способів участі у вихованні [PERSON] шляхом необмеженого спілкування сина особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною. Більш того, суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. Враховуючи викладене,

Outcome: partial