Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

Лікар-психіатр звернувся до суду із заявою, в обґрунтування вимог якої зазначив, що [PERSON] у зв`язку із психічним захворюванням потребує примусової госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги. Посилаючись на висновок лікарів-психіатрів, заявник просить госпіталізувати примусово [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги (а.с. 1). Прокурор в судовому засіданні підтримала заяву. Лікар-психіатр і представник закладу з надання психіатричної допомоги в судовому засіданні підтримали заяву та просили її задовольнити з викладених у ній підстав. Захисник в судовому засіданні заперечив щодо заяви та просив відмовити у її задоволенні. Особа, відносно якої вирішується питання в судовому засіданні заперечила вимоги заяви та повідомила суду обставини його суперечок із сусідкою та вживання ним алкоголю. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено такі обставини. Рапортами поліції зафіксовано події та заяви громадян щодо протравних дій які мають ознаки адміністративних правопорушень вчинені 15, 16, 17 і 18 жовтня 2023 року, у тому числі [PERSON] (а.с. 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8). Суду не надано відомості про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. 18 жовтня 2023 року Комунальним некомерційним підприємством Іванківської селищної ради «Іванківська центральна районна лікарня» поліклініка виписано направлення [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги (а.с. 11). Згідно із висновку психіатричного обстеження Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» [PERSON] страждає на важкий психічний розлад і вчинив суспільно-небезпечне діяння; діагноз: шизофреноподібний психотичний розлад обумовлений комбінованим вживанням ПАР (алкоголь, канабіс, опіоїди), афективно-маячний синдром (а.с. 9 10). Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступне. Відповідно до\~статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на\~Конституції України\~і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я»,\~Закону України «Про психіатричну допомогу»\~та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Згідно із\~статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Натомість, до заяви не додано та під час розгляду справи суду не надано жодних фактичних, прямих, достовірних, об`єктивних і беззаперечних даних, які б свідчили про встановлення у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Насамперед, за змістом даного до заяви висновку лікарів не обґрунтовано наявність у [PERSON] саме тяжкого психічного розладу. Тобто, у суду відсутні об`єктивні відомості саме про тяжкість психічного розладу у [PERSON] ; при цьому, суд обов`язково враховує той факт, що до 18 жовтня 2023 року [PERSON] жодного разу не проходив психіатричного лікування чи нагляду психіатра та не перебуває на відповідному обліку. Також, під, час розгляду справи в судовому засіданні лікарем-психіатром не доведено перед судом та в достатній мірі не обґрунтовано необхідності лікування [PERSON] саме лише в стаціонарних умовах. Медичним закладом не враховано питання можливості надання [PERSON] психіатричної допомоги амбулаторно. Крім того, не запитання головуючого судді лікарем-психіатром в судовому засіданні повідомлено про те, що [PERSON] спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Серед іншого, суду не надано первинної медичної документації про встановлення вказаного діагнозу [PERSON] раніше. Зокрема, відповідно до\~статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»,\~тяжким психічним розладом є розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, вій психічний стан і поведінку. Проте, немає будь-яких відомостей про встановлення в попередні роки у [PERSON] такого розладу психічної діяльності. Так, до заяви не додано жодного письмового документу про його лікування у попередні роки та про наявність у [PERSON] діагнозу, що вказаний за змістом заяви. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~встановлена презумпція психічного здоров`я. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного розладу викладена у практиці Європейського суду з прав людини та є обов`язковою для застосування національними судами. Насамперед, підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканість; нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. У справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року ЄСПЛ звертає увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: -особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; -психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; -дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Аналогічні висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме: рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації та рішення від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Отже, суду не надано даних про\~\~тяжкість хвороби та характер її перебігу, а також належних, допустимих і достовірних доказів про те, що психічні розлади у [PERSON] досягли такого рівня який би виправдовував його примусову госпіталізацію. До того ж, суд звертає увагу на таке. У суду відсутні підстави стверджувати, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Зокрема, у суду відсутні документи які достовірно підтверджують вчинення [PERSON] суспільно-небезпечних дій. Також, суду не надано будь-які інші відомості про наміри [PERSON] вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. При цьому, додані до заяви рапорти поліції стосовно подій та заяв громадян щодо протравних дій не є достатньою підставою для ствердження і доведеності вини [PERSON] у вчиненні суспільно-небезпечних дій. Крім того, факт вчинення суспільно-небезпечного діяння сам по собі не є достатньою підставою для примусової госпіталізації особи та має бути безпосередньо пов`язаний із її тяжким психічним розладом, що у даному випадку не доведено. Таким чином, враховуючи ненадання суду первинних медичних даних щодо психічного стану здоров`я [PERSON] , а також те, що не встановлено у нього тяжкого психічного розладу внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні який забезпечує його життєдіяльність, суд приходить до висновку про відсутність передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» підстав для примусової госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги. За таких обставин, заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed