Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] з позовними вимогами про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, звернувся адвокат Непомнющий Олександр Миколайович. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 06.06.2003 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування у шлюбі, виявилось, що подружжя має різні погляди на життя та ріні характери внаслідок чого стали виникати сварки, що призвело до втрати взаєморозуміння. Від шлюбу у подружжя є діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Представник зазначає, що за згодою дітей, останні проживають з батьком та перебувають на його повному утриманні. На підставі викладеного представник позивача просить: розірвати шлюб укладений між сторонами 06.06.2003 року, актовий запис № 312; визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком, які перебувають на його повному та самостійному утриманні. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, разом з цим, на адресу суду 20.10.2023 року надійшла заява позивача про можливість проведення підготовчого засідання за його відсутності, в якій позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.37). Відповідач [PERSON] також звернулась на адресу суду з клопотанням щодо можливість проведення підготовчого засідання у її відсутність, в клопотанні зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.39). Таким чином, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, звернулись на адресу суду з заявами про підтримку та визнання позовних вимог, у зв`язку з цим, підстав для відкладення слухання справи відповідно до ст. 223 ЦПК України, не встановлено. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази на підтвердження обставин позову в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 06 червня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 312. [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Свідоцтво про одруження видане 06.06.2003 року серія [NUMBER] (а.с.38). Згідно копій свідоцтв про народження, сторони у справі є батьками: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.16,17). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Як передбачено ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини, чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб і створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Нормами Сімейного Кодексу України передбачена добровільність шлюбу. Так, згідно ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З урахуванням того, що позивач та відповідач на примирення не згодні, подали заяви про підтримку та визнання позовних вимог, за таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін у справі, а тому шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дітей, які перебувають на повному утримання позивача, тобто батька, суд зазначає наступне. Як встановленому матеріалами справи сторони є батьками: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.16,17). Позивач зазначає, що діти проживають з батьком, оскільки мати дітей, тобто відповідач у справі не має стабільної роботи, та не в змозі самостійно займатися вихованням дітей. За спільною згоду з відповідачем та дітьми, вирішено, що діти будуть проживати з батьком, оскільки це буде відповідати їх інтересам. Сімейним кодексом України, зокрема статтею 141 передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини,\~так,\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Судом встановлено, що мати дітей, відповідач у справі, надала згоду на проживання дітей разом з батьком, що підтверджується заявою про визнання позовних вимог. Статтею 157 СК передбачено, що питання з приводу виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до вимог ст.160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини». Відповідно до норм Сімейного Кодексу України сімейні відносини будуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства і мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Особливе значення має питання про місце проживання дітей за умови окремого проживання батьків. Вирішення цього питання може істотно впливати на обсяг здійснення батьківських прав одним із батьків, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини виконує той із батьків, з яким залишається проживати дитина. Причиною окремого проживання батьків може стати розірвання їх шлюбу або інші обставини, наприклад вимушене проживання в різних населених пунктах тощо. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 СК визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. У даному, випадку сторони - батьки неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , проживають окремо та, як встановлено в ході судового розгляду справи, (заява відповідача про визнання позову) остання надала згоду на проживання дітей з батьком [PERSON] . При розгляді справ щодо місця проживання дитини судом насамперед враховуються інтереси самої дитини, а саме: сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що діти сторін у справі проживають з батьком, який забезпечує дітям належні умови для проживання, розвитку та навчання, що в повній мірі відповідає та не суперечить інтересам дітей, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, що в матеріалах справи міститься заява відповідача про визнання позовних вимог, суд дійшов висновку про доцільність задоволення заявлених вимог щодо визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки, це буде відповідати найкращим інтересам дітей. Позивачем не заявлено вимог про відшкодування судових витрат, а відтак, у суду відсутні підстави стягнення витрат на користь позивача.

Outcome: approved