Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

В квітні\~2023\~року до\~суду надійшла\~заява [PERSON] ,\~в інтересах\~якої діє\~її представник\~ адвокат\~Нечаєв А.В.,\~заінтересовані особи\~Покровський відділ\~у м.\~Кривому Розі\~Головного управління\~ДМС у\~Дніпропетровській області, виконавчий комітет Покровської районної у місті ради м. Кривий Ріг яка в подальшому була уточнена, про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. В обґрунтування заяви зазначено, що 22.12.2018 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу у справі № 212/9450/18 було винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] аліменти, щомісячно, в розмірі 1/4 всіх доходів, починаючи стягнення з 04.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] аліменти не сплачує. Станом на 08.01.2022 року сума заборгованості за аліментами становить 93009,25 грн. При цьому, [PERSON] останні роки не спілкувався із заявником та зі своєю донькою, не з`являвся у своїх батьків. Своє місце проживання останній також покинув у невідомому напрямку, зникнувши без вістки влітку 2019 року. З того моменту будь-який зв`язок з ним було втрачено. Квартира [PERSON] була продана, а його самого заявник не бачила протягом декількох років. Місце знаходження останнього заявнику та іншим родичам встановити не вдалось. Більше року у заявника відсутні відомості про місце перебування [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.03.2022 року у справі № 212/9450/18 було встановлено, що [PERSON] 21.09.2019 року перетнув державний кордон шляхом виїзду. Заявник виховує та утримує їх спільну доньку сама та перебуває у важкому матеріальному становищі. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім дозволило б заявнику вільно переміщати їх дитину через державний кордон України для навчання та лікування, оформити статус матері-одиначки, а також оформити призначення інших офіційних виплат. На підставі викладеного, просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім з 21.09.2019 року. Ухвалою суду від 07 квітня 2023 року заяву [PERSON] залишено без руху, заявнику надано строк для усунення недоліків. 08 травня 2023 року на підставі ухвали суду заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку окремого провадження. Представник заявника адвокат Нечаєв А.В. у судовому засіданні підтримав вимоги, викладені у заяві, просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Покровського відділу у м. Кривому Розі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про причин неявки суд не повідомив. Представник заінтересованої особи виконавчого комітету Покровської районної у місті ради м. Кривий Ріг у судове засідання надав до суду письмові пояснення щодо предмету заяви, в яких просив відмовити у задоволенні заявлених вимог, посилаючись на обґрунтованість заяви та не надання доказів про заведення в органах поліції розшукової справи. Справу просив розглянути у його відсутність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказах. Суд, заслухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у сукупності, дійшов до такого висновку. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17). Так, 22.12.2018 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у цивільній справі № 212/9450/18, 2-н/212/1193/18 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно, аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 04.12.2018 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 6) Також з витребуваних та досліджених судом матеріалів вищевказаної цивільної справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.06.2019 року у справі № 212/9450/18 було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд вищевказаного судового наказу від 22.12.2018 року за нововиявленими обставинами, судовий наказ залишено в силі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2022 року у справі № 212/9450/18 було відмовлено у задоволенні подання Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про оголошення розшуку боржника [PERSON] . Відповідно до Довідки про зняття з місця проживання від 23.12.2021 у справі № 212/9450/18, [PERSON] знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 26.06.2020 року у зв`язку з відчуженням житла. Відомості про нову реєстрацію місця проживання [PERSON] в реєстрі територіальної громади міста Кривий Ріг відсутні. Згідно відомостей Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником [PERSON] державного кордону у період з 18.01.2019 по 17.02.2022 у справі № 212/9450/18, [PERSON] 21.09.2019 року перетнув державний кордон шляхом виїзду. З витребуваних та досліджених судом матеріалів цивільної справи № 212/5744/19, 2/212/519/20\~вбачається,\~що у зв`язку\~із неналежним\~виконання [PERSON] \~свого обов`язку\~зі сплати\~аліментів Жовтневим\~районним судом\~м.\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області було ухвалено рішення від 17.02.2020 року про часткове задоволення позову [PERSON] та стягнення з [PERSON] на її користь неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з грудня 2018 року по травень 2019 року включно в розмірі 16650 грн. 68 коп., витрат за надання правничої допомоги у розмірі 1850 грн. та судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.10.2020 року вказане рішення було змінено в частині періоду, за який нараховується пеня за прострочення сплати аліментів та в частині розміру пені за прострочення сплати аліментів, стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] , зменшивши цей розмір з 16650 грн. 68 коп. до 4408 грн. за період з 13.03.2019 по 24.05.2019 року. Відповідно до копії довідки-розрахунку Покровського відділу Державної виконавчої служби м. Кривий Ріг від 23.08.2022 року за № 16593, станом на 01.08.2022 року борг [PERSON] зі сплати аліментів склав 93009,25 грн. (а.с. 5) [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв А.В., звернулась до Відділення поліції № 3 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про розшук [PERSON] , [INFO] . (а.с. 55) За ч. 1\~ст. 293 ЦПК України\~окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. За своїм змістом стаття 43 ЦК України передбачає з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Згідно зі ст.ст. 305 , 306 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцем знаходження її майна. У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, яка пропала безвісти. Відповідно до імперативних положень ч. 5 та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, про розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою. Так, 22.11.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження № 61-34068св18 підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Звертаючись до суду з заявою про визнання особи безвісно відсутньою, заявник повинен довести наявність всіх вищевказаних обставин, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, тому мають бути вжитті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку. Процес розшуку безвісно відсутніх осіб регулюється такими нормативно-правовими актами законодавчого рівня, як Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Закони України «Про Національну поліцію» та «Про оперативну-розшукову діяльність». Законом України «Про Національну поліцію» визначено, що одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб, початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що на підставі поданої [PERSON] заяви до Відділення поліції № 3 КРУП ГУН в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження за фактом зникнення [PERSON] , заведена оперативно-розшукова справа, за результатом якої не вдалось відшукати [PERSON] або наявні інші результати розшуку. Також, заявником у заяві вказано про зникнення [PERSON] з місця свого постійного проживання за адресою: [ADDRESS] у невідомому напрямку влітку 2019 року, перетинання останнім державного кордону шляхом виїзду, а також щодо проживання матері [PERSON] у Республіці Польша в м. Новий Томишль протягом тривалого часу. Суд зазначає, що згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; Вільний вибір місця проживання чи перебування це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати (абз. 3 ст. 3 Закону). Від`їзд до іншої країни шляхом перетину державного кордону України на заробітки або з іншою метою, зокрема на постійне місце проживання, не може бути підставою для визнання особи безвісно відсутньою. Окрім того, у суді відсутні підтвердження щодо останнього відомого місця перебування та проживання [PERSON] в іншій країні, заявником не представлено суду доказів звернення щодо розшуку вказаної особи у цій країні та відомостей того, що встановити місце його перебування неможливо. Посилання заявника на неотримання нею відомостей від [PERSON] про теперішнє місце його проживання або перебування, відсутність спілкування з нею та їх спільною донькою, втрата будь-якого зв`язку з [PERSON] , неучасть останнього у вихованні та утриманні доньки, наявність боргу по аліментам, продаж належного йому майна не є підтвердженням безвісної відсутності особи, оскільки не є тими безумовними обставинами, які згідно ст. 43 ЦК та ст. 306 ЦПК України дають підстави для визнання особи безвісно відсутньою. Решта доводів заявника також правового значення для вирішення справи не мають. Згідно з\~ч.1\~ст.\~307\~ЦПК України\~суд до\~початку розгляду\~справи встановлює\~осіб (родичів,\~співробітників тощо),\~які можуть\~дати свідчення\~про фізичну\~особу,\~місцеперебування якої\~невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи внутрішніх справ або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Можливості встановити вказані відомості суд не мав через відсутність даних про них, яких заявником надано не було. Причини визнання особи безвісно відсутньою, наведені заявником, а саме щодо вільного переміщення дитини через державний кордон України, оформлення заявником правового статусу для отримання соціальної допомоги від держави, а також здійснення інших оформлень для призначення офіційних соціальних виплат не можна визнати юридично поважними для задоволення заяви, оскільки не є для заявника перешкодою у реалізації суб`єктивних прав або виконання обов`язків. Суд зазначає, що метою судового розгляду за заявою про визнання громадянина безвісно відсутнім є встановлення фактів, що мають юридичне значення, а не опосередкований спосіб вирішення питань у той час, як для вирішення таких питань може бути передбачений інший процесуальний порядок. У відповідності\~зі ст.ст.\~12,\~13,\~81\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як випливає з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви [PERSON] у зв`язку із відсутністю підстав для визнання особи безвісно відсутньою, оскільки вони не обґрунтовані з точки зору необхідності встановлення такого статусу особи та не підтверджуються достатніми доказами, що не викликають сумнівів у своїй повноті та доведеності. Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Європейський суд з прав людини у рішенні віл 10.02.2010 року по справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Outcome: dismissed