Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

14 серпня 2023 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулась до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила, та мотивує вимоги тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2023 року у справі № 591/6947/22 частково задоволено її позовні вимоги до Головного управління Національної поліції в Сумській області, а саме: скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11 березня 2022 року № 92 о/с про її звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено її на посаді артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року в сумі 184 495 грн 90 коп.; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на її користь моральну шкоду в сумі 2000 грн. За апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області 04 липня 2023 року Сумським апеляційним судом переглянуто законність рішення, яке залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення. Оскільки в рішенні суду першої інстанції не було зазначено про негайне його виконання, то Головним управлінням Національної поліції в Сумській області рішення не виконувалося до набрання ним законної сили. Враховуючи, що судове рішення про поновлення її на посаді артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області, яке ухвалено 27 квітня 2023 року, набрало законної сили 04 липня 2023 року після перегляду справи апеляційною інстанцією, а згідно наказу Головного управління Національної поліції в Сумській області № 275 о/с від 08 липня 2023 року вона поновлена на роботі з 08 липня 2023 року, тому час вимушеного прогулу рахується з 12 березня 2022 року по 07 липня 2023 року включно. Позивачка зазначає, що через її необізнаність рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2023 року стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року в сумі 184 495 грн 90 коп., тобто по дату, яка була зазначена в позовній заяві на час звернення до суду. Проте фактично час вимушеного прогулу склав з 12 березня 2022 року по 07 липня 2023 року включно. При цьому, заробітна плата з 27 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року їй не нараховувалась та не сплачувалась. Відтак, вважає, що з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року включно в сумі 125 997 грн 20 коп. Також зазначає, що відповідач повинен сплатити за неї ЄСВ за період з 26 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року включно згідно проведеного нею розрахунку. Крім того, внаслідок порушення законних прав вона понесла моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача. Так, незаконне звільнення призвело до порушення її конституційних прав на достатній життєвий рівень для себе, призвело до моральних страждань, перешкоджало її працевлаштуванню, оскільки справа розглядалася в суді. Крім того, її гнітила підстава самого звільнення. Тяжкість і істотність вимушених змін у її житті внаслідок порушення її трудових прав, а саме, відсутність коштів на проживання, оскільки вона не мала змоги працевлаштуватися, щоб отримувати дохід для забезпечення нормального життя та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, а також те, що їй приходилося жити на кошти отримані у борг у знайомих або перебувати на утриманні батьків-пенсіонерів при тому, що вона доросла людина і може сама себе забезпечувати, все це принижувало її гідність. Посилаючись на вказані обставини, зменшивши позовні вимоги, позивачка просить: - стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року включно в сумі 125997 грн 20 коп.; - стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на її користь 16104 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; - зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області сплатити Єдиний соціальний внесок у розрізі щомісячно за: грудень 2022 року - 989 грн 97 коп., січень 2023 року - 4355 грн 90 коп., лютий 2023 року - 3959 грн 91 коп., березень 2023 року - 4553 грн 89 коп., квітень 2023 року - 3959 грн 91 коп., травень 2023 року - 4553 грн 89 коп., червень 2023 року - 4355 грн 90 коп., липень 2023 року - 989 грн 97 коп. (а.с. 105-107). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому, зазначає, що під час розгляду справи № 591/6947/22 про поновлення позивачки на роботі було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року. При цьому, позивачка не скористалася своїм процесуальним правом на уточнення позовних вимог під час розгляду справи в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та апеляційного оскарження рішення суду. Крім того, позивачка повторно звертається до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначаючи при цьому знову період з 26 грудня 2022 року, який вже був обрахований судом при вирішенні справи № 591/6947/22. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то зазначає, що під час розгляду справи № 591/6947/22 про поновлення на роботі [PERSON] була заявлена позовна вимога про стягнення моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України, а отже, вже була предметом дослідження. Рішенням суду у справі № 591/6947/22 було вирішено стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 2000 грн. Щодо зобов`язання сплатити єдиний соціальний внесок, то зауважує, що на час виникнення спірних правовідносин ГУНП в Сумській області положень законодавства щодо сплати єдиного соціального внеску відносно позивачки порушено не було (а.с. 63-71). У відповіді на відзив представник позивачки [PERSON] - [PERSON] зауважив, що за умови встановлення факту незаконного звільнення особи час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період, за який він обраховується, є сталим для звільненого працівника. Також зазначає, що у рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2023 року у справі № 591/6947/22 наведено розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 205 робочих днів, що за розрахунком позивачки закінчується 25 грудня 2022 року, тому вважає 26 грудня 2022 року неоплаченим і середня заробітна плата за цей день не стягнута. Щодо моральної шкоди, то зазначає, такі страждання їй заподіяні у зв`язку з невиплатою Головним управлінням Національної поліції у Сумській області в добровільному порядку коштів за вимушений прогул з 26 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року. Також підстави звернення до суду з позовом щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити єдиний соціальний внесок з посиланням на норми закону викладені нею у позовній заяві (а.с. 79-86). У письмових запереченнях відповідач наголошує, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставною, оскільки під час розгляду справи № 591/6947/22 про поновлення судами першої та апеляційної інстанцій вже прийнято рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилання позивача, що невиплата в добровільному порядку ГУНП в Сумській області коштів за вимушений прогул за період з 26 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року призвела до моральних страждань не заслуговують на увагу та не зумовлює підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки питання виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається одночасно з рішенням суду про поновлення. При цьому, під час розгляду справи № 591/6947/22 позовна вимога про стягнення моральної шкоди вже була предметом дослідження на підставі статті 237-1 КЗпП України. Також зазначає, що ГУНП в Сумській області є розпорядником державних коштів третього рівня. Після виділення Національною поліцією України цільових грошових коштів та надходження їх на банківський рахунок ГУНП в Сумській області на виконання рішення суду № 591/6947/22 проведено виплату відповідних коштів та на користь [PERSON] виплачено відповідно до платіжної інструкції від 14 вересня 2023 року № 7919 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2023 року в сумі 148 519 грн 20 коп. (за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору), відповідно до платіжної інструкції від 14 вересня 2023 року № 7920 моральну шкоду в розмірі 2000 грн, тому заявлена позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 16 104 грн є безпідставною та необґрунтованою (а.с. 88-91). 10 жовтня 2023 року позивачкою [PERSON] в особі представника [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, що фактично є зменшенням позовних вимог, яка протокольною ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року прийнята судом до розгляду (а.с. 104-107). В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] - адвокат Ворфоломеєва Н.П. та [PERSON]. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ГУНП в Сумській області - Бабченко О.І. заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11 березня 2022 року за № 92 о/с звільнено [PERSON] з посади артиста оркестру з 11 березня 2022 року відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України на підставі акта про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 11 березня 2022 року № 15/82/01-2022 (а.с. 22). У грудні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про скасування акта про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці, скасування вказаного наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, визнання недійсним та скасування запису у трудовій книжці. Згідно заявлених позовних вимог позивачка просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року в сумі 184 495 грн 90 коп. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2023 року позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11 березня 2022 року № 92 о/с про звільнення [PERSON] відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року в сумі 184 495 грн 90 коп. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 2000 грн. Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 14-17). Постановою Сумського апеляційного суду від 04 липня 2023 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області залишено без задоволення. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2023 року в оскаржуваній частині залишено без змін (а.с. 18-21). 08 липня 2023 року наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області № 275 о/с поновлено [PERSON] на посаді артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області (а.с. 23). Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Сумській області від 02 серпня 2023 року № 29/614 заробітна плата [PERSON] за період з 27 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року не нараховувалась та не виплачувалась. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі. Судом встановлено, що звернувшись у грудні 2022 року з позовом про поновлення на роботі, [PERSON] заявила також вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року в сумі 184 495 грн 90 коп. Ухвалюючи рішення від 27 квітня 2023 року у справі № 591/6947/22, суд на підставі ст. 13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року (першого робочого дня після звільнення позивачки) до 26 грудня 2022 року, що становить 184 495 грн 90 коп. із розрахунку: 899,98 грн * 205 робочих днів. При цьому, питання щодо стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто до дня ухвалення судового рішення, а саме: за період з 27 грудня 2022 року по 27 квітня 2023 року судом не було вирішено. Разом з тим, позивачка у позовній заяві просить стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 грудня 2022 року по 07 липня 2023 року, тобто по день винесення відповідачем наказу про поновлення її на роботі, що суперечить змісту частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі. Крім того, заслуговують на увагу заперечення відповідача про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за 26 грудня 2022 року вже був стягнутий судом на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2023 року у справі № 591/6947/22. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2022 року по 27 квітня 2023 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи Головного управління Національної поліції в Сумській області від 02 серпня 2023 року № 29/613 середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 899 грн 98 коп. (а.с. 29). Середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] з 27 грудня 2022 року по 27 квітня 2023 року включно становить 79 198 грн 24 коп. (899,98 грн * 88 робочих днів). Тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2022 року по 27 квітня 2023 року включно в сумі 79 198 грн 24 коп. з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 грудня 2022 року (після ухвалення судового рішення про поновлення позивачки на роботі) по 07 липня 2023 року (до дня винесення відповідачем наказу про поновлення позивачки на роботі), суд зазначає наступне. Як вже зазначив суд, вказаний період не є вимушеним прогулом в розумінні частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі. Разом із тим, статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц). При цьому, Верховний Суд зазначив, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Судом встановлено, що позивачка поновлена на роботі на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2023 року у справі № 591/6947/22. Однак, наказ про її поновлення на роботі виданий відповідачем лише 08 липня 2023 року (а.с. 23). Відповідно до частини 8 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Оскільки рішення суду від 27 квітня 2023 року про поновлення позивачки на роботі виконано відповідачем лише 08 липня 2023 року, тому на підставі статті 236 КЗпП України позивачці підлягає виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі. За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 28 квітня 2023 року по 07 липня 2023 року в сумі 45 898 грн 98 коп. (899,98 грн * 51 робочий день). Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Звернувшись до суду з цим позовом, позивачка обґрунтувала факт завдання їй моральної шкоди тим, що незаконне звільнення призвело до порушення її конституційних прав на достатній життєвий рівень для себе, призвело до моральних страждань, перешкоджало її працевлаштуванню, оскільки справа розглядалася в суді. Крім того, її гнітила підстава самого звільнення. Тяжкість і істотність вимушених змін у її житті внаслідок порушення її трудових прав, а саме, відсутність коштів на проживання, оскільки вона не мала змоги працевлаштуватися, щоб отримувати дохід для забезпечення нормального життя та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, а також те, що їй приходилося жити на кошти отримані у борг у знайомих або перебувати на утриманні батьків-пенсіонерів при тому, що вона доросла людина і може сама себе забезпечувати, все це принижувало її гідність. Тобто, фактично доводи позовної заяви щодо заподіяння позивачці моральної шкоди зводяться до факту її незаконного звільнення. Однак, питання стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням позивачки вже було предметом судового розгляду в цивільній справі № 591/6947/22, за наслідками розгляду якої визначено розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн. Водночас, відповідно до частини 2 статті 237-1 КЗпП України порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як передбачено частиною 5 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати, і це питання вже вирішено судом у справі № 591/6947/22, тому вимога про повторне відшкодування моральної шкоди є безпідставною. Отже, у задоволенні вказаної вимоги суд відмовляє за безпідставністю. Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача сплатити єдиний соціальний внесок за період з грудня 2022 року по липень 2023 року, то суд вважає їх передчасними, ураховуючи обставини того, що в судовому засіданні представники сторін визнали той факт, що під час виконання попереднього рішення суду про поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач одночасно сплатив і єдиний соціальний внесок. Отже, за відсутності доказів про порушене право позивачки відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, відповідно до частини 6 статті 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Отже, у задоволенні цієї частини позовних вимог суд відмовляє за необґрунтованістю. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, а саме на 99,29 % (125097,22 грн * 100 % / 125997,20 грн), тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за цією вимогою в сумі 1065 грн 98 коп. (2684 грн * 0,4 * 99,29 %), оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору за вказаною позовною вимогою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». У зв`язку з відмовою в позові в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди та зобов`язання відповідача вчинити дії відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір за вказаними вимогами покладається на позивачку.

Outcome: partial