Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У березні 2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся адвокат Гайдай С.О., який діє в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики у розмірі 180000 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач послався на\~те,\~що 17 вересня 2015 року [PERSON] , надав позику [PERSON] у розмірі 180000 грн., на підставі Договору позики № 170915 від 17.09.2015 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою відповідача. Пунктом 4.1 Договору позики встановлений графік повернення грошових коштів. Перша дата повернення є 17.11.2015 р. Проте починаючи з 17.11.2015 року відповідача не виконує свої зобов`язання щодо повернення позики, чим порушує у мови п. 4.1 Договору позики, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що з урахуванням воєнного стану в Україні внаслідок військової агресії російської федерації проти України, що впливає безпосередньо на роботу усіх судових органів, здійснення роботи поштових відділень, перебоями з Інтернетом та мобільним зв`язком та того, що позивач фактично дізнався 03.03.2023 року про ухвалу судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] від 22.02.2022 р. та 07.03.2023 р. дізнався про ухвалу судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Цитульського В.І. від 02.03.2022 р., у зв`язку із чим просить поновити строк звернення з відповідним позовом до суду. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2023 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомлення) сторін. 24 серпня 2023 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву в якому просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представником відповідача подано до суду заяву розгляд справи за її відсутності, де також зазначено, що вона проти позову заперечує та просить застосувати строк позовної давності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. З матеріалів справи встановлено, що 17 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 180 000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 17.11.2016 року. Згідно копії розписки від 17.09.2015 р., написаної [PERSON] , вона отримала від [PERSON] суму коштів в розмірі 180 000,00 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 17.10.2015 року. Станом на день подачі позову до суду відповідач борг позивачу не повернув. Згідно із ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст.\~530\~ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статті 1046\~ЦК України визначено. що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Дане також підтверджено правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.05.2020 у справі № 330/855/15-ц. Стаття 204\~ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконанням договору, але й його укладенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 610, 611\~ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що заборгованість за договором позики не повернута. В той же час, заслуговують на увагу посилання відповідача на застосування судом позовної давності. Згідно із ст. ст. 257, 266\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ст. 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У розписці строк повернення позики встановлено до 17.10.2015 року. Таким чином, трирічну позовну давність для примусового стягнення заборгованості позивач пропустив, оскільки з позовом звернувся лише у березня 2023 року (через 5 років). Позивачем у позовній заяві зазначено про поновлення строку звернення з відповідним позовом до суду, про те поважності пропуску позовної давності позивачем не зазначено. Так посилання позивача про те, що йому лише в березні 2023 року стало відомо про результати розгляду цивільної справи № 203/804/16 з аналогічними позовними вимогами, судом не приймаються до уваги, оскільки слід відмітити, що в Україні дії система публікації відомостей про час та місце розгляду справи в мережі Інтернет на сайті Судова влада і позивач має усі можливості з отримання інформації про розгляд його справи. Отже, позивач має цікавитись ходом справи та результатами окремих судових засідань, використовувати засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (наприклад, розгляд справи в режимі відеоконференції в порядку ст. 212 ЦПК України, у разі неможливості особистої явки до суду). Як зазначено в ст. 10 цього Кодексу, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як джерела права. Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Також судом не приймаються до уваги посилання позивача щодо введення в Україні воєнного стану, оскільки позивач вважає, що введення воєнного стану фактично визнається поважною причиною пропуску строку. Інших доводів, позивач не наводить. На даному етапі позивач має довести і обґрунтувати суду причини пропуску строку саме для повторного звернення до суду із зазначеною позовною заявою. Однак, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності непереборних причин пропуску строку подання позовної заяви. Суд зазначає, що саме по собі введення воєнного стану автоматично не є підставою для поновлення будь-якого процесуального строку. У кожному конкретному випадку сторона має довести, яким чином введення воєнного стану унеможливило його (процесуального строку) дотримання, зокрема, у даному випадку, яким чином позивач, не зміг у встановлений судом та законом строк підготувати і звернутися до суду із позовною заявою. У заяві про усунення недоліків позивач визнає факт пропущення процесуального строку. При цьому, позивачем, у позовній заяві, не зазначено конкретних причин пропуску строку на подання позовної заяви, які судом могли б бути розцінені як поважні підстави для поновлення або продовження строку. Згідно з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22 визначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Враховуючи вищевикладене, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні, посилання позивача на існування воєнного стану без належного обґрунтування, мотивування та аргументування впливу на неможливість своєчасного звернення до суду з позовною заявою, нехтування процесуальними строками встановленими судом та строками встановленими законом, не подання відповідних підтверджуючих доказів, що унеможливили вчинення процесуальної дії у відповідний строк, не є підставою для поновлення/продовження такого процесуального строку. Суд не визнає поважними доводи позивача щодо поновлення строку для звернення до суду, відтак, заява позивача про поновлення строку звернення до суду не приймається, оскільки подана з порушенням строку встановленого договором позиви. Відповідач письмово заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)) За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed