Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивачів просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] матеріальні збитки в розмірі 54697,53 грн., моральну шкоду в розмірі 600000 грн., а всього 654697,53 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] попередньо матеріальні збитки в розмірі 22870 грн., моральну шкоду в розмірі 900000 грн., а всього 922870 грн. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. В провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 286 і ч.1 ст. 135 КК України, яка за клопотанням сторони обвинувачення припинена відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 КК України, тобто у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, та цивільні позови дружини загиблого [PERSON] та його батька [PERSON] залишені без розгляду із роз`ясненням права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. 03.12.2013 близько 05.14 на автодорозі в р-ні вул. Блюхера, 2а м. Харкова [PERSON] , керуючи ТЗ Шкода-Октавіа д.н. [NUMBER] , скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , що спричинило його смерть на місці ДТП. Після здійснення наїзду на пішохода водій з місця пригоди зник. Кримінальне провадження за ч.2 ст. 286 КК України повернуто для проведення експертизи, по ст. 135 КК України закрито у зв`язку із закінченням строку давності. Внаслідок вказаного позивачам було завдано неповноправної шкоди. Матеріальні збитки позивачу [PERSON] складаються з витрат пов`язаних із загибеллю сина, організацією його похорону і поминання, при цьому витрати на похорони склали 12517,53 грн., за виготовлення гранітних деталей пам`ятника сплачено 25000 грн. Також понесені наступні витрати: відспівування в церкві - 200 грн., панахида - 500 грн., квіти, вінки - 500 грн., поминки в кафе - 9240 грн., замовлення автобуса- 1200 грн. (1 год. *200 грн.), поминки на 40 днів у кафе 5000 грн., замовлення пиріжків - 240 грн., покупка цукерок - 300 грн., а всього 54697,53 грн. Матеріальні збитки відповідачу [PERSON] складаються з витрат пов`язаних із загибеллю чоловіка, організацією його похорону, поминань, замовлення пам`ятника, та становлять 22870 грн. Також позивачам внаслідок вказаного була заподіяна моральна шкода, яку позивач [PERSON] оцінює в 600000 грн., позивач [PERSON] оцінює в 900000 грн. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що ДТП сталася внаслідок умисного, грубого порушення ПДР пішохода [PERSON] , внаслідок його протиправної поведінки при обставинах ДТП, які виразились в знаходженні його на проїзній частині дороги в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, в темний час доби при відсутності будь-якого освітлення, в темному одязі. В даному випадку умисел взагалі відсутній. Крім того, відповідно до висновку експерта, в крові та сечі трупа був виявлений етиловий спирт, в крові - 2,98%, в сечі - 2,49%, що відповідає тяжкому отруєнню алкоголем. Відповідач вважає, що ДТП сталася саме з-за умислу самого потерпілого, і дії потерпілого, відповідач не міг передбачити, не міг їх відвернути, навіть застосувавши екстрене гальмування, не зміг відвернути настання шкоди. Розмір моральної шкоди є завищеним, та слід врахувати те, що відповідач одружений, має на утриманні дружину та малолітню доньку, офіційно не працевлаштований, знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Крім того, відшкодування шкоди внаслідок ДТП повинно бути покладено на страховика в межах ліміту, а відповідач повинен сплачувати кошти в разі недостатності страхової виплати. Представник позивачів - адвокат Голубков В.Г. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Давиденко Г.І. та відповідач [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи СК ТДВ «МСК» в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. 11.05.2021 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Ляху М.Ю. 08.06.2021 судом здійснено запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 08.06.2021. Ухвалою судді від 28.05.2021 вказану позовну заяву залишено без руху, які усунені представником позивача 05.07.2021. Ухвалою судді від 14.07.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. 19.10.2022 здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 25.01.2023 вказану цивільну справу прийнято до провадження судді. Протокольною ухвалою суду від 28.02.2023 в якості третьої особи до участі в справі залучено СК ТДВ «МСК». Ухвалою суду від 04.04.2023 в задоволенні заявленого відводу представником позивачів [PERSON] судді Зуб Г.А. відмовлено. Ухвалою суду від 18.05.2023 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до розгляду по суті. Судом встановлено, що [PERSON] обвинувачувався в тому, що він 03.12.2013р. приблизно о 05.00 годин керуючи автомобілем «Шкода Октавія» р.н. [NUMBER] та рухаючись зі сторони вул. Ак.Павлова по вул. Блюхера в бік вул. Ак.Барабашова у м.Харкові, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїжджу частину зліва направо, по ходу руху автомобіля. Після наїзду, водій [PERSON] , суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого [PERSON] в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людям, що перебувають у небезпечному для життя стані, та маючи можливість надати таку допомогу, зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, свідомо залишив потерпілого [PERSON] в небезпечному для життя становищі. Причиною смерті потерпілого [PERSON] стала тупа травма голови і грудної клітини з переломом ребер, кісток черепа , розвитком шоку. Дії [PERSON] були кваліфіковані за ст. 135 ч.1 КК України. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.08.2019, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.01.2020, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ст.135 ч.1 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013220140001320 від 03.12.2013 по обвинуваченню [PERSON] , за ст.135 ч.1 КК України - закрито у зв`язку закінченням строків давності. Цивільні позови [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] - залишено без розгляду, із роз`ясненням позивачам права звернення до суду в порядку цивільного провадження. Позивачі по справі були визнані потерпілими у кримінальному провадженні за № 12013220140001320 від 03.12.2013, оскільки [PERSON] є батьком померлого [PERSON] , а [PERSON] його дружиною. Кримінальне провадженні внесене до ЄРДР за №12014220000000904 від 14.10.2014, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, тобто за фактом ДТП, на даний час перебуває на стадії досудового розслідування, оскільки в судовому засіданні встановлено, що постанова про закриття кримінального провадження від 21.12.2021 скасована ухвалою слідчого судді. Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 1 ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з вище наведеного, суд приходить до висновку, що підстава, за якою закрите кримінальне провадження відносно [PERSON] є нереабілітаційною. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). При цьому, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 ЦК України). Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня2013 року№ 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Як встановлено в ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди і якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Також, за змістом норми, закріпленої в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода підлягає відшкодуванню за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України від 07.03.1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі - Закону № 85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону № 85/96-ВР). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону № 85/96-ВР. До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV). Дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (стаття 1 Закону № 1961-IV). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Відповідно до ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з пунктом 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Цивільна відповідальність відповідача на час ДТП була застрахована з франшизою в 1000 грн. у СК ТДВ «МСК» зі страховою сумою на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю в розмірі 100000 грн. 07.04.2021 позивач [PERSON] звернувся до страховика із заявою до страховика про виплату страхового відшкодування, на що йому було відмовлено. У зв`язку з чим, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи, в якому просить стягнути з ТОВ «МСК» на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи в розмірі 100000 грн., та моральну шкоду в розмірі 50000 грн. За вказаною позовної заявою відкрито провадження по справі, та рішення суду не ухвалено. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України). У постанові від 22 лютого 2022 року у справі 201/16373/16-ц, провадження № 14-27цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17). Визначення вини відповідача не є предметом спору у даній справі, що розглядається. Розглядаючи цивільний позов, суд не може досліджувати питання вини особи у ДТП, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування завданої шкоди (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц, провадження № 61-31395сво18). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. «Оскільки вартість майнового збитку, завданого [PERSON] внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із [PERSON], як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням». Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19) підстав відступати від яких суд не вбачає. Вартість матеріальних збитків, які завдані позивачам складають в загальному розмірі 77567,53 грн., тобто в межах ліміту відповідальності страховика, а тому, враховуючи, що існує судовий спір щодо стягнення страхового відшкодування, тому вказані вимоги є передчасними, та на даний час задоволенню не підлягають. Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під моральною шкодою мається на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілого. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК). Частинами 1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Частина 2 ст. 1193 ЦК застосовується у випадках, коли шкода стала наслідком дій чи бездіяльності потерпілого, яким притаманна ознака грубої необережності. Зокрема, ч. 2 ст. 1193 ЦК застосовується при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки (ст. 1187 ЦК). При визначенні розміру зменшення відшкодування враховується ступінь вини потерпілого, який припустився грубої необережності. Якщо особа, яка завдала шкоди, також є винною у завданні шкоди, враховується ступінь вини цієї особи. Формулювання ч. 2 ст. 1193 тлумачиться так, що поняття грубої необережності не охоплює собою просту необачність, а виявляється, зокрема, в нетверезому стані, нехтуванні правилами безпеки руху тощо. Цивільне законодавство розрізняє грубу та просту необережність. У випадку недотримання високих вимог, які пред`являються до особи, що здійснює за даних умов певний вид діяльності, допускається проста необережність. У тих випадках, коли нехтуються мінімальні вимоги уважності та обережності, які є загальнозрозумілими і загальновідомими, слід розуміти як грубу необережність. Стаття 1193 ЦК передбачає два випадки, за яких може мати місце груба необережність потерпілого: а) наявність грубої необережності потерпілого з одночасною відсутністю вини особи, яка завдала шкоди, у разі настання відповідальності незалежно від вини; б) має місце як груба необережність потерпілого, так і вина особи, яка завдала шкоди. Згідно з правилами ч. 2 ст. 1193 ЦК, суд, з врахуванням обставин справи, за наявності грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, може зменшити розмір відшкодування. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Суд вважає необгрунтованими доводи сторони відповідача щодо відсутності вини останнього, оскільки склад кримінального правопорушення, передбачений статтею 135 КК України, сам по собі визначає умисну форму вини, однак шкода потерпілому спричинена внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а залишення в небезпеці були лише похідними діями. А тому оскільки за загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, суд вважає, що останнім не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, передбачає відповідальність у будь-якому випадку (безвинну чи винувату) власника такого джерела. При цьому суд враховує фактичні обставини справи (характер дій загиблого [PERSON] , індивідуальні його особливості та стан, обставини завдання шкоди тощо). Так, потерпілий перетинав проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу у темну пору доби і був одягнений у темний одяг. Ці чинники обмежували видимість водія і не дали технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого. Крім того, потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння, тому не міг вчасно реагувати на небезпеку та швидко пересуватися. Ці обставини мали бути враховані самим пішоходом при перетині проїзної частини і їх неврахування свідчить про нехтування елементарними правилами безпеки і Правилами дорожнього руху, що є грубою необережністю, яка призвела до наслідку - ДТП та отримання значних тілесних ушкоджень. В обґрунтування моральної шкоди та заявленого розміру, сторона позивачів вказала про виникнення у них негативних явищ як головні болі, безсоння, занепаді сил в втрати життєвої енергії, тому вказали, що заявлена ними сума є об`єктивною компенсацією моральних страждань позивачів. Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачі втратили близького родича, тому зазнали значних душевних страждань. Втрата близько родича є однією з найбільш травмуючих подій життя, є довічною та непоправною, тому враховуючи вказані, обставини справи, які встановлено судом, суд, з огляду на наведені вище критерії, та враховуючи страждання та переживання позивачів, та те, що відповідач є не працевлаштованим, та має на утриманні дружину та малолітню доньку, є інвалідом ІІ групи, вважає, що розумним і справедливим буде присудження позивачам на відшкодування моральної шкоди по 100 000 грн. кожному, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial