Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Вижницька міська рада про визнання права власності на нерухоме майно. В позові вказував, що її покійний батько, [PERSON] 24.10.1981 за договором купівлі-продажу №73 придбав у [PERSON] житловий будинок, який знаходиться в с.Іспас Вижницького району Чернівецької області, загальною житловою площею 42 м.кв. та розташований на земельній ділянці колгоспу ім. Шевченка. Вказаний договір посвідчено [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області зареєстровано в реєстрі за №73 від 24.10.1981, зареєстровано у виконкомі Іспаської сільської ради народних депутатів за №1441 кн.21 стор.13. На момент купівлі будинку її було 17 років і вказаний будинок батьком куплявся для неї, для того, щоб в подальшому була забезпечена окремим житлом. На час купівлі і після проживала разом з батьками в їх будинку в [ADDRESS] (теперішня адреса), особовий рахунок № [NUMBER] в погосподарській книзі №15 за 1986-1990 рр та особовий рахунок № [NUMBER] в погосподарській книзі №24 за 1991-1995 pp., що підтверджується записами в цих по господарських книгах. Згідно записів у вказаних погосподарських книгах головою цього господарства значився її батько [PERSON] , будинок зазначений як житловий будинок 1950-х років побудови, загальною площею 77 м.кв.. Згодом для перебудови купленого житлового будинку її батько отримав у виконкомі Вижницької районної ради народних депутатів паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті, зареєстрований за №34 від 18.07.1983 року. Відповідно до цього рішення, виконком Вижницької районної ради народнх депутатів, розглянувши рішення виконкому Берегометської селищної ради народних депутатів №8/73 від 15.07.1983 про клопотання на надання [PERSON] дозволу на перебудову індивідуального житлового будинку та господарських споруд в с. Іспас заяву забудовника, надав дозвіл батькові [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати, житловою площею 40.5 кв.м. господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 41.4 кв.м с. Іспас на земельній ділянці площею 0,08 га, виділеної рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. Шевченка від 26.04.1983 року. Згідно рішення виконкому Іспаської сільської ради народних депутатів №25 в 28.12.1994 року на вказане господарство було відкрито окремий по господарська номер - №1752. На підставі цього рішення виконкому вона вибула з господарства своїх батьків, особовий рахунок № [NUMBER] , на цей господарський номер №1752. про що свідчать записи в по господарських книгах . В подальшому в погосподарських книгах вказаний будинок був записаний будинок 1984 року побудови, загальною площею 42 кв.м.. з земельною ділянкою 0,08 га. в т.ч. під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарські будівель 0,08 га. Головою господарства в цих погосподарських книгах зазначсно її. Вказувала, що однак вона продовжувала проживати разом зі своїми батьками в будинку по [ADDRESS] . [INFO] її батько [PERSON] помер і після його смерті нею був успадкований житловий будинок по [ADDRESS] про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.10.2007 року, посвідчене [PERSON] , в.о. державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №1605. Після смерті батька так само продовжувала проживати в цьому господарстві зі своєю матір`ю [PERSON] , а після її смерті [INFO] проживає одна і по сьогоднішній день. Орієнтовно в 2001 році її рідний брат, нині покійний [PERSON] , фактично припинивши шлюбні відносини зі своєю дружиною [PERSON] , з власної ініціативи виселився з будинку за адресою [ADDRESS] , в якому він значився головою господарства та проживав зі своєю сім`єю - дружиною та трьома дітьми (синами [PERSON] . 1978 р.н.. [PERSON] , 1980 р.н. та дочкою [PERSON] 1991 р.н.). та почав проживати з відповідачкою . Оскільки він та відповідачка [PERSON] іншого свого житла не мали і відповідачка [PERSON] до спільного проживання з її братом [PERSON] проживала в с. Банилів Вижницького району), то оселилися в одному з кабінетів адміністративного приміщення асфальтного заводу в с.Іспас. де не було належних умов для проживання. Враховуючи вказані обставини, її батько пустив їх проживати в належний їй вищезазначений будинок, в якому вона значилася головою господарства, але фактично не проживала в ньому. Тобто відносно їх проживання у вказаному будинку склалися відносини найму житла. Брат та відповідачка [PERSON] , проживали в цьому будинку разом однією сім`єю до смерті брата [PERSON] (1959-2020), а після його смерті і по сьогоднішній день відповідачка [PERSON] проживає одна. В 2018 році, за два роки до смерті брата, вони уклали шлюб та відповідачка взяла прізвище [PERSON] . Після смерті брата, неодноразово зверталася до відповідачки [PERSON] з вимогами про звільнення належного їй будинку, на що вона відповідала категоричною відмовою, мотивуючи це тим, що вказаний будинок належить їй. Через вказані обставини у нього з відповідачкою виникали неодноразові конфлікти. З виготовленої на її замовлення інвентарної справи на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] станом на 12.03.2020 вказане будииковолодінпя складається з житлового будинку літ. А загальною площею 74.6 м. кв. житловою -32.6 м.кв., гаражу літ. Б, убиральні літ. В. В подальшому так само без її відома відповідач звернулася до виконавчого комітету Вижницької міської ради з заявою від 29.09.2021 року про присвоєння юридичної адреси на житловий будинок, який розташований в с. Іспас Вижницького району, де вона проживає без реєстрації. Рішенням виконкому №129 від 05.10.2020 присвоєно юридичну адресу [ADDRESS] на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в с. Іспас Вижницького району, власником якого є [PERSON] . Як вбачається з погосподарської книги №34 на 2016-2020 роки в 2020 відповідачці [PERSON] був відкритий окремий номер об`єкту погосподарського обліку №1632 на житловий будинок по [ADDRESS] . Згідно записів по господарській книзі загальна площа цього будинку зазначена 74.6 м.кв. жиг. площа 32,6 м. Рік побудови будинку не зазначений. В графі 11 погосподарської книги міститься запис про те, що присвоєно юридичну адресу на житловий будинок [ADDRESS] згідно рішення виконкому №129 від 05.10.2020. Разом з цим згідно записів в цій же погосподарській книзі вбачається відповідачка [PERSON] зареєстрована за іншою адресою - [ADDRESS] , тобто адресою за якою раніше проживав її брат [PERSON] своєю колишньою сім`єю та значився головою цього господарства. Як вбачається з записів погосподарської книги №17 на 2016-2020 роки особовому рахунку № [NUMBER] за адресою [ADDRESS], відповілач [PERSON] була знята з попереднього місця реєстрації в с. Банилів зареєстрована 28.10.2019 в цьому господарстві в с. Іспас Вижницького району тобто разом з її братом [PERSON] , його колишньою дружиною [PERSON] та їх дітьми, хоча разом вони ніколи не проживали. Надання відповідачкою недостовірних даних БТІ під час замовленої не технічної інвентаризації та виготовленні інвентарної справи на спірний будинок щодо року його побудови, самовільне зазначення себе власником будинку по| технічній інвентаризації та при зверненні до виконкому щодо присвоєні поштової адреси будинку не створює підстави набуття нею права власності на будинковолодіння. Так само як і не є підставою для набуття права власності відповідачкою і спірне будинковолодіння зроблений в 2020 році запис її головою господарства погосподарській книзі №34 на 2016-2020 роки та відкриття на неї окремого номеру погосподарського обліку на дане будинковолодіння на підставі рішення виконком про присвоєння цьому будинковолодінню окремої поштової адреси оскільки вказане рішення не є правоустановчим документом. Просить визнати за нею, [PERSON] , право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 74,6 м.кв., житловою - 32.6 м.кв.. з належими нього господарськими будівлями та спорудами: гараж літ.Б, убиральня літ.І знаходиться по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали зазначали, що починаючи з 2001 року та до 31-го травня 2020 року, [PERSON] , перебувала до 2018 року у фактичних шлюбних відносинах, а з 19.10.2010 року в шлюбі з братом позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 09.11.2003 року, видане Церквою про здійснене вінчання [PERSON] та [PERSON] (а також Свідоцтвом про шлюб, яке було видане виконавчим комітетом Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 19-го жовтня 2018 року про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та мною, [PERSON] , за актовим записом про шлюб №15. Починаючи спільне проживання з [PERSON] , він зареєстрував до господарства де був зареєстрований сам і раніше проживав з своєю колишньою сім`єю в [ADDRESS] , але фактично вони почали проживати в розпочатому ним будівництво житлового будинку в [ADDRESS] (яка раніше мала назву [PERSON] ) в наявній готовою (придатною) до проживання лише одній кімнатці площею 11,90кв.м. і верандочці площею 7,0кв.м. В подальшому вони разом з чоловіком поступово почали добудовувати кімнату площею 12,90 кв.м., передпокій площею 15,60 кв.м., кімнату площею 19,70 кв.м., комору площею 7,00 кв.м., а також надвірні будівлі і споруди: гараж, вбиральню, бетоновану огорожу навколо господарства, облаштування подвір`я, під`їзними доріжками до гаражу-сараю, відмостками навколо житлового будинку. Орієнтовно будівництво домогосподарства було в основному завершено в 2004 році та електрифіковано в 2003-2006 роках. Вказані будівельні роботи виконувалися виключно силами за кошти чоловіка [PERSON] та її. Також її мама [PERSON] 1953 року народження з 1998 року та до 2017 року постійно працювала в Італії та надсилала їм з чоловіком додатково значні кошти, аби вони швидше добудувалися і жили в належних умовах. Просили в позовних вимогах відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: представник Вижницької міської ради в судове засідання не з`явилися . До суду надійшов лист в якому просять справу розглядати у їх відсутність на ухвалення рішення покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні вказував, що не може сказати хто будував спірний будинок , однак з 2000 року проживав у даному будинку [PERSON] з [PERSON] . У [PERSON] , була кухня, стодола, були вікна та двері. З стайні стодолі зробили кімнати . До 2000 року умов для проживання в будинку не було. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні вказувала, що в 1990 році будував будинок батько також [PERSON] збудували комлекс. Вони почали роботи , доробили все Матір [PERSON] допомогала,ніяких сварок не було. [PERSON] добудовувала будинок .Після 2000 років [PERSON] перестала туди ходити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав наступні покази, що проживає по [ADDRESS] . В 1986-1987 році він бачив, як будувався будинок [PERSON] вказував, що будує його для дочки . Збудували будинок поклали вікна, двері. [PERSON] , обробляла город. [PERSON] в 2000 році розірвав шлюб і почав проживати з другою дружиною. [PERSON] та [PERSON] добудували будинок, збудували гараж, металеві паркани. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала наступні покази, що батько [PERSON] разом з майстром [PERSON] та сусідом [PERSON] у 1986 році будували будинок для сестри . Будинок будувався десь біля чотирьох років. Будинок був у [PERSON] стані. Світло було проведено. ЇЇ чоловік ставив печі. [PERSON] та [PERSON] з матеріалів , що залишилися доробили будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав наступні покази, що [PERSON] купив у нього по сусідству будинок. [PERSON] розірвав шлюб з першою дружиною і почали з іншою дружиною Вони з [PERSON] розібрали старий будинок , а у 1986 році почали будувати, від фундаменту. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказував, що працює інженером Вижницькому РБТІ, де він вказував, що при виготовленні проектної документації на будинок замовних вказав, дату побудови житлового будинку. Суд, заслухавши доводи сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов до задоволенню не підлягає з наступних підстав.. Судом встановлено, що [PERSON] 24.10.1981 за договором купівлі-продажу №73 придбав у [PERSON] житловий будинок, який знаходиться в с.Іспас Вижницького району Чернівецької області, загальною житловою площею 42 м.кв. та розташований на земельній ділянці колгоспу ім. Шевченка. Вказаний договір посвідчено [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області зареєстровано в реєстрі за №73 від 24.10.1981, зареєстровано у виконкомі Іспаської сільської ради народних депутатів за №1441 кн.21 стор.13. Згідно копії по господарських книг з позивач поживала в господарстві по [ADDRESS] разом з батьками. Згодом для перебудови купленого житлового будинку батько позивача отримав у виконкомі Вижницької районної ради народних депутатів паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті, зареєстрований за №34 від 18.07.1983 року. Відповідно до цього рішення, виконком Вижницької районної ради народних депутатів, розглянувши рішення виконкому Берегометської селищної ради народних депутатів №8/73 від 15.07.1983 про клопотання на надання [PERSON] дозвіл перебудову індивідуального житлового будинку та господарських споруд в с. Іспас заяву забудовника, надав дозвіл її батькові [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати, житловою площею 40.5 кв.м. господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 41.4 кв.м с. Іспас на земельній ділянці площею 0,08 га, виділеної рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. Шевченка від 26.04.1983 року. Згідно рішення виконкому Іспаської сільської ради народних депутатів №25 в 28.12.1994 року на вказане господарство було відкрито окремий по господарська номер - №1752. На підставі цього рішення виконкому позивач вибула з господарства своїх батьків, особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно по господарських книг станом на 2001 по 2005 роки та 2006-2010 року позивач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивачки [PERSON] помер і після його смерті нею був успадкований житловий будинок по [ADDRESS] про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.10.2007 року, посвідчене [PERSON] , в.о. державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №1605. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом , що позивач отримала у спадок житловий будинок по [ADDRESS] . Крім того судом встановлено, що 2001 року та до 31-го травня 2020 року, [PERSON] , перебувала до 2018 року у фактичних шлюбних відносинах. Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , 19 жовтня 2018 року у виконкомі Банилівської сільської ради ,актовий запис №15. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Відповідно довідки за №3-264 від 26.04.2021 року вказано , що згідно поданої заяви [PERSON] від 29.09.2021 року, яка розглянута на засіданні виконавчого комітету Вижницької міської ради від 05.10.2020 року було присвоєно юридичну адресу по [ADDRESS] ., відповідно до якого вона проживає без реєстрації. Згідно виписки по господарської книги за 2016 року по 2020 року головою двору по [ADDRESS] . є [PERSON] . Технічний паспорт на житловий будинок в [ADDRESS] виписаний на [PERSON] .. Рік побудови 2004 рік. Згідно довідки Вижницької міської ради за №02-14/2068 від 04.11.2020 року, що комісією обстежено та встановлено, що житловий будинок придбаний згідно договору купівлі-продажу №73 від 24.10.1981 року, відсутній. Зі слів громадянки [PERSON] будинок був демонтований ,а його матеріали були використані для нового будинку збудованого по сусідству. В робочих проектах на електропостачання та газопостачання житлового будинку в [ADDRESS] замовником був [PERSON] чоловік відповідачки. Згідно рішення суду від 28.03.2022 року в Позові [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] до [PERSON] , Вижницької міської ради , третя особа [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно,- відмовлено. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07.07.2022 року , апеляційну скаргу [PERSON] ,який діє в інтересах [PERSON] , задоволено частково. Рішення суду змінено виклав його мотивувальну частину в редакції даної постанови. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Норма статті 316 цього Кодексу визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, відповідно до положення статті 392 ЦПК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні позивачем не доведено той факт , що спірний будинок позивач набула на законних підставах , з достовірністю не встановлено, коли побудований будинок , оскільки різняться покази свідків з технічною документацією в якій вказано, шо будинок по [ADDRESS] збудований у 2004 році. За якою адрескою здійснювалося будівництво в 1986 році. Крім того відповідно рішення виконком Вижницької районної ради народних депутатів за №8/73 від 15.07.1983 року [PERSON] надано дозвіліл на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати, житловою площею 40.5 кв.м. господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 41.4 кв.м с. Іспас, однак згідно технічного паспорту на житловий будинок в [ADDRESS] розмір житлового будинку становить 128,30 кв.м.. З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. В ст.141 ЦК України судові витрати судові витрати понесені сторонами при розгляді справи віднести за рахунок сторін, що їх понесли. На підставі ст. ст. 328, 392, 1218, ЦК України,

Outcome: dismissed