Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.04.2023 року цивільну справу №361/2639/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих грошових коштів передано за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва за місцем реєстрації відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06.06.2023 року цивільну справу №361/2639/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих грошових коштів передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва за місцем знаходження нерухомого майна. До Шевченківського районного суду міста Києва за підсудністю надійшла вказана позовна заява та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є повернення [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно триманих грошових коштів в сумі 58 071,65 грн., з яких: 37457,00 грн. - сума основного боргу, 3295,10 грн. - 3% річних, та 17319,55 грн. - інфляційні втрати. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.07.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] 04.02.2020 року уклав Договір №7559 (надалі - Договір) з ФОП [PERSON] . Предметом Договору було зобов`язання ФОП [PERSON] виконати якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити їх. На підставі даного Договору та на виконання ремонтно-будівельних робіт на об`єкті позивача ФОП [PERSON] залучив відповідача [PERSON] для виконання окремих робіт. На виконання умов Договору [PERSON] було перераховано [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 37457,00 грн. Однак, не зважаючи на це, ані ФОП [PERSON] , ані [PERSON] будівельно-ремонтні роботи на об`єкті позивача не виконали, через що останній вимушений був розірвати Договір, який був укладений між сторонами шляхом направлення «Повідомлення про розірвання договору №7559 від 04.02.2020 року» та з вимогою повернути сплачені кошти, у зв`язку із невиконанням передбачених договором зобов`язань. Окрім того, 14.03.2023 року на адресу відповідача направлена досудова претензія із вимогою повернути безпідставно отримані кошти. Вимога [PERSON] повернути безпідставно отримані кошти у розмірі 37457,00 грн. була проігнорована, у зв`язку із чим, позивач вимушений звернутися до суду з метою захисту своїх прав до відповідача. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що повідомлення про розірвання договору відповідачу не направлялось, а тому роботи були продовжені. Замовник був задоволений роботою та продовжував замовлення подальших робіт. У терміни, визначені діючим законодавством України, позивач не оспорював належність, якість та обсяг виконаних робіт, перелічених у наданих йому актах виконаних робіт, тобто визнав повне виконання умов договору і погоджених додаткових робіт. В судове засідання, яке відбулось 16.10.2023 року, позивач не з`явився, представник подав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання, яке відбулось 16.10.2023 року, відповідач не з`явився, причин неявки не повідомив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 04 лютого 2020 року уклав Договір №7559 з ФОП [PERSON] . Предметом Договору сторонами визначено наступне: Пунктом 1.1. Договору Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується виконати у відповідності до умов даного Договору якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а Замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити їх. П.1.2. Договору передбачено, що Виконавець зобов`язується у відповідності до затвердженої кошторисної документації (Додаток 1), який є невід`ємною частиною цього Договору, здійснити ремонт приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в термін до 20 квітня 2020 року. Пунктом 3.2. Договору та Додатком до договору №7559 від 04.02.2020 року сторонами було погоджено кошторисну документацію та визначено ціну договору у розмірі 164147,06 грн. Відповідно до пункту 1.4. Договору Виконавець має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб, залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. На підставі даного Договору та на виконання ремонтно-будівельних робіт на об`єкті позивача ФОП [PERSON] залучив відповідача [PERSON] для виконання окремих робіт. На виконання умов Договору [PERSON] було перераховано [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 37457,00 грн. Вказане підтверджується банківською довідкою від 13.02.2023 року, з якої вбачається, що [PERSON] перерахував [PERSON] : 26.02.2020 року у сумі 7800,00 грн. 17.08.2020 року у сумі 29657,00 грн. Однак, не зважаючи на це, ані ФОП [PERSON] , ані [PERSON] будівельно-ремонтні роботи на об`єкті [PERSON] не виконали, через що останній вимушений був розірвати Договір, який був укладений між сторонами шляхом направлення «Повідомлення про розірвання договору №7559 від 04.02.2020 року» та з вимогою повернути сплачені кошти у зв`язку із невиконанням передбачених договором зобов`язань. Окрім того, 14.03.2023 року на адресу відповідача направлена досудова претензія із вимогою повернути безпідставно отримані кошти. Вимога [PERSON] повернути безпідставно отримані кошти у розмірі 37457,00 грн. виконана не була та докази в підтвердження виконання вимоги в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1.Набуття або збереження майна; 2.Набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3.Відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність) положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1.Набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2.Шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3.Обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутні збільшення на стороні потерпілого; 4.Відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач, в особі відповідача, збагатився за рахунок потерпілого, в особі позивача, поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 року по справі №759/1206/17. Натомість, в розумінні вищенаведених положень законодавства, кошти, набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому. Частина 1 ст. 527 ЦК України зазначає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким. що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема , неустойка. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 230 ЦК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в повному обсязі, та стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 37457,00 грн., а також, стягнути 3% річних у розмірі 3295,10 грн., інфляційних витрат у розмірі 17319,55 грн. Суд відхиляє доводи відповідача про наявність доказів виконання зобов`язання за договором, з огляду на те, що надані відповідачем скріншоти з графами «Акт виконаних робіт», не підтверджує наявність таких актів та те, що вони були прийняті та підписані позивачем. Щодо вимог про здійснення органом примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.10.2023 у справі №361/2639/23, нараховувати 3% річних та інфляційних витрат, відповідно до ст. 625 ЦК України, до моменту виконання цього рішення в частині основного боргу, а також стягнути вказану суму нарахованих процентів, суд звертає увагу, що відсутні підстави для застосування положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України, з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність передбачена ст. 625 ЦК України не є відсотками або пенею в розумінні ч. 10 ст. 265 ЦПК України, а тому не підлягають зазначенню у рішенні суду. Судовий збір у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягується з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: approved