Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У серпні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» через свого представника - адвоката Столітнього М.М. звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4953775 від 22.10.2021 року у сумі 65600 гривень. Крім того, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» судовий збір - 2147 гривень та 10000 гривень витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі ТОВ «Авентус Україна») та [PERSON] укладено кредитний договір № 4953775. 18 квітня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача. Всупереч умовам кредитного договору [PERSON] до теперішнього часу не виконав своїх зобов`язань, що і стало підставою звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 21.08.2023 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача адвокат Столітній М.М. подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та провив задовольнити в повному обсязі. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання, належним чином був повідомлений про судове засідання. Відповідно до ч.4 до ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно з частиною 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 жовтня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи був укладений договір № 4953775 про надання споживчого кредиту, на підставі якого відповідач отримав 20000 гривень кредитних коштів на строк 30 днів. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується -у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. Договір від 22 жовтня 2021 року № 4953775, який містить особисті дані позичальника, його номери мобільних телефонів, а також графік платежів та паспорт споживчого кредиту до нього підписано електронним підписом [PERSON] одноразовим ідентифікатором М437245, 22 жовтня 2021 року о 00:00:52.(а.с.46-55) У паспорті споживчого кредиту викладено інформацію про умови кредитування, загальні витрати за стандартною та зниженою процентними ставками, реальну річну процентну ставку, розмір штрафів, строк дії паспорту, тощо (а.с.57-61) ТОВ «Авентус Україна» перерахувало [PERSON] грошові кошти у сумі 20000 гривень на карту № [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Вей фор пей» про перерахування коштів (а.с.88-90) 18.04.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем укладено договір факторингу № 18.04/23-Ф у відповідності до якого ТОВ «Авентус Україна» передало позивачу зокрема належні йому права вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників (а.с.78-86) Відповідно до Витягу з реєстру боржників позивач набув права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4953775 в сумі 65600 гривень, яка складається з 20000 гривень кредиту та 45600 гривень боргу за відсотками.(а.с.45) Згідно інформаційного листа від 18 квітня 2023 року [PERSON] повідомлено про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору № 4953775 від 22 жовтня 2021 року (а.с.15) У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Як зазначалось вище та підтверджується матеріалами справи, договір споживчого кредиту від 22 жовтня 2021 року № 4953775, який містить особисті дані позичальника, його номери мобільних телефонів, а також графік платежів та паспорт споживчого кредиту до нього підписано електронним підписом [PERSON] одноразовим ідентифікатором М437245, 22 жовтня 2021 року о 00:00:52. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до п. 1.5. кредитного договору, первісний кредитор нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4. цього договору; у межах нового кредиту, якщо відбулась пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору у межах нового кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п.4.3 договору. Строк кредиту відповідно до п. 1.4. кредитного договору становить 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 цього договору. Відповідно до п. 4.3.1 кредитного договору, сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутись пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2 4.2.4 договору. Отже в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Згідно п. 4.3.2. споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах пердбачених в пп. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулось продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п.4.2. договору. Судом встановлено, що заборгованість за кредитним договором від 22.10.2021 року № 4953775 розрахована у відповідності до картки обліку договору від ТОВ "Авентус Україна". Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язується повернути позику у строк та в порядок, що встановлені кредитом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 4953775 від 22.10.2021 року становить 85217,99 гривень, яка складається з основної суми боргу 20000 гривень, відсотків за користування кредитом - 45600 гривень, інфляційних втрат - 16728 гривень, три проценти річних - 2889,99 гривень. Відсотки по договору нараховувалися в межах строку дії договору кредиту з урахуванням автопролонгації строку користування кредитом за ініціативою кредитора. Пролонгації договору за ініціативою споживача [PERSON] не проводилося. Судом також встановлено, що позивачем нарахування в силу ч.2 ст. 625 ЦК України проводилися після спливу 120 днів, тобто строку кредитування продовженого відповідно до п. 4.3 Кредитного договору ( 30 днів строк договору + 90 днів строк автопролонгації в силу п.4.3 договору). Тому, враховуючи що відповідач [PERSON] заборгованість за кредитним договором в добровільному порядку не погасив, кредитний договір залишається невиконаним, суд дійшов висновку, що позивачем правильно нарахована сума заборгованості за даним кредитним договором в силу умов кредитного договору та відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а отже позов підлягає до задоволенню повністю. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрати в сумі сплаченого судового збору в розмірі 2147,20 гривень та витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 гривень суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2147,20 гривень. Оскільки позов підлягає до задоволення повністю то витрати по сплаті судового збору в сумі 2147,20 гривень слід компенсувати позивачеві за рахунок відповідача. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд керується вимогами ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 4, 5 статті 137 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п.268). Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги №10\\07-2023 від 10.07.2023, укладений з адвокатом Столітнім М.М., звіт про надання правової допомоги від 10.08.2023, рахунок на оплату по замовленню №783/10/08 від 10.08.2023, ордером на надання правничої допомоги серії АІ №1423361 від 10.08.2023 та свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю серії КС № 9422/10 від 18.09.2020 року. Разом з цим, відповідно до ч.5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідач не подав. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved