Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

27.07.2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження приватною власністю, визнати останніх такими, що втратили право на користування спірною квартирою, примусово виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 27.02.2017 являється власником спірного житла, котре придбав на електронних торгах у рамках виконавчого провадження. Вказав, що з часу набуття права власності на квартиру не може повноцінно користуватися нею, оскільки відповідачі перешкоджають йому у доступі до житла, комунальних платежів не сплачують. Позивач не може навіть потрапити до квартири. 01.03.2017 позивач направив відповідачам лист про добровільне виселення, однак останні не бажають отримувати кореспонденцію і такий лист повернувся із спливом термінів зберігання. Тому, посилаючись на ст. ст. 317, 321, 328, 383, 386, 391 ЦК України, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02.12.2019 позов було задоволено, визнано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та виселено відповідачів з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла. Постановою Львівського апеляційного суду від 01.11.2021 апеляційні скарги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2019 року залишено без змін. Постановою від 05.04.2023 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вирішено касаційні скарги\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволити частково, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2019 року і постанову Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Справа надійшла до Червоноградського міського суду Львівської області 20.04.2023 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу головуючим суддею визначено Мельникович М. В. Ухвалою від 24.04.2023 цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 29.05.2023 через систему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] - адвокат Мацей М. М. подав клопотання, у якому вказав, що просить розгляд справи здійснити у відсутності позивача та його представника, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, а також врахувати окрему думку суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №459/2270/18. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Огорілко Ю. В. 01.06.2023 подав відзиви на позов, у яких просив у позові відмовити у повному обсязі з тих мотивів, що дана квартира є єдиним житлом відповідачів, у якому вони проживають із\~1996\~року по\~даний час.\~Представник відповідачів\~повідомив,\~що 11.10.1996\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~було укладено\~договір міни, згідно якого гр. [PERSON] набув на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] і з цього часу вселився із своєю сім`єю в квартиру на законних підставах. Представник відповідача зауважив, що позивач [PERSON] , набуваючи право власності на спірну квартиру, безспірно знав про те, що в квартирі проживають та зареєстровані відповідачі, оскільки брав участь у кримінальній справі, по завершенню якої було вирішено цивільний позов та видано виконавчий лист, а також був повідомлений про виконавче провадження, в ході якого і була реалізована квартира. Позивач [PERSON] являється батьком стягувача [PERSON] по виконавчому провадженні, в ході якого була реалізована спірна квартира. Так, 11.06.2012 Червоноградським міським судом Львівської області у справі № 1-14/11 було видано виконавчий лист про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] (син позивача у цій справі) 60 000 матеріальної шкоди, 27 032, 76 грн компенсації втрати частини доходів, 2 000 моральної шкоди. 30.12.2015 постановою державного виконавця ВДВС Червоноградського МУЮ у Л/о відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 1-14/11. В ході виконання було реалізовано спірну квартиру на публічних електронних торгах. 25.01.2017 ДП «Сетам» було складено протокол №231042 про проведення електронних торгів, відповідно до якого торги відбулися 25.01.2017, найменування майна двокімнатна квартира загальною площею 45,9 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Переможцем торгів визнано учасника 2 - позивача у цій справі [PERSON] , який запропонував найвищу цінову пропозицію. Ціна продажу становила 263 447, 80 грн, що на час проведення торгів еквівалентно близько 9 670,00 доларів США. Тому, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у справі звернулись із позовом про скасування цих електронних торгів із підстав неналежної оцінки та неповідомлення позивача про проведення оцінки та виконавчих дій, який ще не розглянутий та перебуває в провадженні Червоноградського міського суду Львівської області. Представник відповідачів зауважив, що відповідач [PERSON] являється інвалідом ІІ групи, на його утриманні перебуває хвора дружина [PERSON] (теж відповідачка у справі), а відповідач [PERSON] (син) служить в ЗСУ. Представник зауважив, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, тому їх представник просить суд прийняти справедливе рішення та взяти до уваги те, що відповідачі залишаться на вулиці та стануть «безхатченками» якщо їх виселити із квартири. Посилаючись на норми ст. 47 Конституції України, ст. ст. 109, 116 ЖК, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, представник відповідачів просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою від 10.07.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. 09.10.2023 сторони у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, підтвердження чого міститься в матеріалах справи. Представник позивача та представник відповідачів подали до суду клопотання (заяви) про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 23 жовтня 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 09 жовтня 2023 року, датою ухвалення даного рішення є саме 23 жовтня 2023 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] , що посвідчене 27.02.2017 приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Степчук І.С., [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яка раніше належала [PERSON] на підставі договору міни квартири від 11.10.1996 (т.1, а. с. 4). У вищевказаній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідками відділу реєстрації ЧМР Львівської області №16488, №1649, №16489 від 01.08.2018 (т.1., а. с. 16, 17, 18). 01.03.2017 позивач направив відповідачу [PERSON] повідомлення про звільнення квартири, у якому просив звільнити спірне житло до 31.03.2017 (т.1, а. с. 8). Із листа КП «Червоноградводоканал» № 366 від 04.05.2017 установлено, що під час виходу працівниками підприємства 13.03.2017 для звірки приладів обліку води відповідач [PERSON] відмовив їм у доступі до вищевказаної квартири (т.1, а. с. 5). Листи Червоноградського відділення ПАТ «Львівгаз» від 12.04.2017 та ПАТ «Львівобленерго» від 12.04.2017 р. свідчать про наявність у сторін конфліктних взаємовідносин з приводу користування спірною квартирою та оплатою спожитих комунальних послуг (т.1., а. с. 6, 7). Оскільки позивач не може повноцінно користуватися своєю власністю через те, що відповідачі перешкоджають йому у доступі до житла, він звернувся до суду і просить усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його приватною власністю, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом і виселити їх. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1\~ст. 13 ЦПК України). При ухваленні рішення суд керується наступним. Конституцією України гарантується як право власності, так і право на житло. Так, відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Відповідно до\~ст. 379 Цивільного кодексу України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Реалізуючи своє право на житло людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї. Відповідно до ст.\~109\~Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Статтею 116 Житлового кодексу передбачені виключні випадки виселення без надання іншого жилого приміщення. Так, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У даній справі позивач (власник спірної квартири) просить виселити відповідачів, які там проживають та зареєстровані без надання їм іншого жилого приміщення. Підстав для виселення, які передбачені ст. 116 ЖК позивач не наводить, а посилається на норми ЦК України, які захищають права власника майна. При цьому, відповідачі зазначають, що спірна квартира являється їхнім єдиним житлом, у якому вони проживають з 1990-х років та зареєстровані у ньому. [PERSON] являється інвалідом 2-ї групи (що підтверджується відповідним посвідченням (т. 2, а. с. 159), а [PERSON] є учасником бойових дій (що підтверджується посвідченням учасника бойових дій (т. 2, а. с. 104). Зауважують, що у випадку задоволення даного позову та виселення їх вони стануть «безхатченками» та залишаться на вулиці, а тому просять прийняти справедливе рішення. Доказів наявності у відповідачів іншого житлового приміщення (окрім спірного) матеріали справи не міститься; факт того, що спірна квартира являється єдиним житлом відповідачів протилежною стороною не спростовано. У частині четвертій статті 263\~ЦПК України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц зазначив, що частина друга\~ статті 109 ЖК УРСР\~установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду вважає, що\~статтю 109 ЖК УРСР\~викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. А покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі\~статей 109 ЖК УРСР\~та\~статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми\~статті 40 Закону № 898-IV\~та\~статті 109 ЖК УРСР». Окрім цього, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення неволодіючий власник несе певні обмеження. Разом з тим, спірне житлове приміщення вказаним власником придбане на прилюдних торгах. Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. Разом з тим, не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина. Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої\~статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 22\~березня 2023\~року у\~справі №\~361/4481/19\~(провадження\~№ 14-109цс22)\~зазначено,\~що в\~усталеній практиці\~Верховного Суду\~України при\~розгляді вказаної\~категорії справ,\~у тому\~числі й\~у постановах\~від 22\~червня 2016\~року у\~справі №\~6-197цс16,\~від 21\~грудня 2016\~року у\~справі №\~6-1731цс16\~роз`яснено\~порядок застосування\~статті 40\~Закону №\~898-IV\~та статті 109 ЖК УРСР.\~Зазначено,\~що частина\~друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином,\~Верховний Суд\~ у\~своїй практиці\~наголошує на\~тому,\~що частина\~друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Звертаючись до суду з позовом, позивач\~не порушував питання про надання відповідачам іншого житлового приміщення. Відповідно до ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання у таке право особи у розумінні Конвенції. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (зокрема, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» пункт 50). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу (пункт 51, 52 рішення). А в пункті 44 ЄСПЛ вказав, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8\~Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Таким чином, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між законною метою та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Тобто, позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку при набутті права власності на спірну квартиру позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на таку, а також мав усвідомлювати, що його права як власника спірної квартири можуть обмежуватися у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Позивач має інше місце проживання і не зазначає про потребу в особистому проживанні у вказаному спірному житлі. Окрім цього, суд враховує і те, що проживання в спірній квартирі відповідачів не позбавляє [PERSON] права власності на нерухоме майно (квартиру), а лише у певній мірі обмежує його у праві користування його власністю, тобто неволодіючий власник несе певні обмеження своїх прав. Отже, судом не встановлено таких порушень прав позивача, захист яких гарантований статтею 1 Першого протоколу Конвенції та які би були виправданими та співмірними з негативними наслідками виселення для відповідачів. У даній конкретній справі право особи на житло переважає над правом власності, оскільки рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право на житло та виселення їх призведе до того, що відповідачі (один з яких інвалід 2-ї групи, а інший - учасник бойових дій) залишаться без житла на вулиці, тобто стануть безпритульними, що не буде пропорційним до законної цілі та покладе надмірний тягар на відповідачів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, зважаючи на обставини справи та зміст правовідносин, що склалися у сторін, із урахуванням гарантій, передбачених статтею 109 ЖК, враховуючи усталену практику Верховного Суду при розгляді вказаної категорії справ та практику Європейського суду з прав людини, за відсутності відомостей про надання іншого постійного жилого приміщення відповідачам у зв`язку із їх виселенням, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Такі висновки суду ґрунтуються на аналізі справедливого балансу інтересів сторін та співмірності заходу з переслідуваною законною метою, а також на обґрунтованій пропорційності між легітимною метою, досягнення якої передбачається та засобами, які використовуються для її досягнення, у світлі вимог статті 8 Конвенції. Відтак,

Outcome: dismissed