Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

в липні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, поданим в її інтересах представником адвокатом Вишневським Анатолієм Васильовичем, до Головного управління національної поліції в Миколаївській області про зняття арешту. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , земельної ділянки площею 900 кв.м., наданої для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою (на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 16.09.2005 приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області), а також земельної ділянки площею 611 кв.м., наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] (на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.11.2005 приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області). Попереднім власником обумовленого майна був [PERSON] . \~ \~ \~ \~Проте, отримавши 28 червня 2023 року витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачка дізналася, що на належну їй земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , накладений арешт, відповідно до постанови слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС Стиро С.С. від 08 травня 2012 року під час здійснення кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст. 190 КК України. Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2012 року [PERSON] було визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Під час ухвалення вказаного вироку судом не було вирішено долю арештованого майна. Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 04 серпня 2023 року відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 18 вересня 2023 року на електронну адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, згідно якого остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на те, що обумовлена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. \~ \~ \~ \~В судове засідання представник позивачки [PERSON] адвокат Вишневський А.А. не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позовних вимоги [PERSON] просила відмовити з підстав, викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, матеріали кримінальної справи № 1407/2377/2012, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що постановою слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області Стиро С.С. від 08.05.2012 року під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст. 190 КК України накладено арешт на майно обвинуваченого з метою забезпечення цивільного позову, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року. Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2012 року [PERSON] , [INFO] , було визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, призначено покарання в вигляді штрафу в сумі 850 грн. 00 коп. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесений запис про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №12484996 від 11.05.2012, реєстратор: Перша Вознесенська державна нотаріальна контора Миколаївської області; тип обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: заява про реєстрацію обтяження нерухомого майна, 4317690, 11.05.2012, слідчий Вознесенського МВ УМВС Стиро С.С.; об`єкт обтяження: земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] . Обумовлена земельна ділянка належить позивачці [PERSON] . \~ \~ \~ \~Так, як вбачається з матеріалів справи, 16 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 900 кв.м., наданої для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою, кадастровий номер: 4810200000:08:028:0005, які були посвідчені приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О., зареєстровані в реєстрі за № 1873, № 1871. \~ \~ \~ \~Крім того, приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О. 18 листопада 2005 року був посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 611 кв.м, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі №2341. Попереднім власником обумовленого майна був [PERSON] 28 грудня 2006 року Вознесенською міською радою Миколаївської області був виданий державний акт серії ЯГ №598639 на право власності на земельну ділянку, який підтверджував право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1510 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] та надану для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Аналізуючи доводи учасників справи, суд виходить з наступного. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (ч.ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ч. 1 ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто, у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.\~\~ Відповідно до ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року (чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивачки) зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Тобто, арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Як зазначалося вище, постановою слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області Стиро С.С. було накладено арешт на нерухоме майно обвинуваченого [PERSON] на підставі КПК України 1960 року, чинного час вчинення відповідної процесуальної дії. Позивачка [PERSON] не була учасником кримінального провадження, порушеного за ч.2\~ст.\~190\~КК України\~відносно [PERSON] . Останній був засуджений вироком Вознесенського\~міськрайонного суду\~Миколаївської області\~від 19\~листопада 2012\~року на\~підставі КПК\~України 1960\~року.\~ Проте,\~під час\~ухвалення вказаного\~вироку судом\~не було\~вирішено долю\~арештованого майна. Шляхів виправлення вказаної помилки КПК України 1960 року не встановлював. За такого відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка\~відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Вирішуючи вказане питання суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19). Так, у п.21.1 вказаної постанови визначено, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Вимоги про зняття арешту з майна, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами цивільного судочинства є належним способом захисту права власності. Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи, що обумовлені вимоги позивачки [PERSON] ґрунтуються на праві власності на майно, виступають способом захисту зазначеного права, позовні вимоги останньої підлягають задоволенню.

Outcome: approved