Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування заяви [PERSON] посилався на те, що він є представником корінного населення м. Антрацит Луганської області, Україна. Позивач проживав у м. Антрацит Луганської області, що підтверджується копіями поквартирної картки, картки прописки та доказами свідків, а також довідкою від 22.12.2011 р. №6178/2 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ», довідка від 21.03.2013 №1369/1 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ», довідка від 28.05.2013 №1845/1 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ». При цьому, позивач станом на 24.08.1991 р, проживав у м. Антрацит Луганської області. Наприкінці дев`яностих років позивач виїздив до Росії на заробітки. При цьому, позивач ніколи не відмовлявся від громадянства України. Близько 2013 року позивач повернувся додому. Позивач направив рекомендованою поштою відмову від громадянства Російської Федерації разом із паспортним документом. [PERSON] , втратив паспорт громадянина України [INFO] на блокпосту Зугрес Луганської області, втікаючи від незаконних збройних формувань ЛНР (паспорт був забран представниками, незаконних збройних формувань ЛДНР на шляху прямування автобусу «Антрацит-Дніпропетровськ», про що написано у відповіді на заяву до поліції). З цього часу [PERSON] , перебуває на підконтрольній Украйні території і не взмозі поновити свої права як громадянина України через бюрократичну тяганину. [PERSON] не писав заяв про припинення громадянства України і не отримував громадянства інших країн. Єдиним документом що посвідчує особу [PERSON] , залишився військовий квиток серії [NUMBER] та свідоцтво про народження серії [NUMBER] . З 2014 року по теперішній час [PERSON] проживає у м. Києві і не в змозі отримати навіть довідку внутрішньо переміщеної особи через відсутність паспорту. 18.11.2014 позивач звернувся до голови Державної міграційної служби України із заявою про підтвердження громадянства України, на яку 22.12.2014 отримав відповідь ДМС України від 16.12.2014 про неможливість підтвердження через окупацію Донецької і Луганської областей. На заяву [PERSON] , про втрату паспорту отримано відповідь ГУМВС м. Києва про те, що заява [PERSON] зареєстрована «ЖЄОЗП Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві за № 80597/22975 від 04.10.2016 та копію висновку від 07.10.2016 за результатами розгляду матеріалів ЖЄОЗП №80597/22975 від 04.10.2016, яким підтверджено, що 17.04.2014 на блокпосту Зугрес Луганської області, на шляху прямування автобусу «Антрацит-Дніпропетровськ», автобус був зупинений невідомими особами, у всіх чоловіків автобусу були забрані паспорта громадян України, а потім ці паспорта були спалені. Перевірка за заявою закінчена у зв`язву з відсутністю складу злочину. 2017 року позивач повторно звернувся до Шевченківського РВ із заявою про викрадення паспорту 17.04.2014 з зазначенням тих обставин, що відображені у попередній його заяві, на що отримав відповідь від 11.02.2017 аналогічного змісту. Позивач звернувся до громадської організації «Союз матерів «ЗАХИСТ» та до адвоката за правовою допомогою. На запити адвоката від 22.03.2019 та від 09.09.2019 отримано відповіді ДМС України від 29.03.2019 та від 16.09.2019 про неможливість надати статус внутрішньо переміщеної особи позивачу у зв`зку із неможливістю підтвердження його громадянства. На лист ГО «Союз матерів «ЗАХИСТ» отримано відповідь ДМС України від 23.08.2019 про те, що для оформлення позивача як внутрішньо переміщену особу необхідний паспорт громадянина України, а для видачі паспорту громадянина України замість втраченого - необхідна довідка ВПО і що позивач не зареєстрований за місцем проживання, а тому з метою оформлення паспорту він має звернутись до будь-якого підрозділу ДМС за місцем свого фактичного проживання в Україні. Позивач 08.10.2019, 18.10.2019 письмово звернувся до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі відповідач, підрозділ ДМС), був на особистому прийомі в підрозділі ДМС (що підтверджується талоном відвідування), де для отримання паспорту було роз`яснено процедуру встановлення особистості позивача. Позивачем сплачено державне мито за послуги ДМС і оформлення паспорту у сумі 414,44 грн., що підтверджується квитанцією. 01.11.2019 складено акт про фактичне місце проживання позивача у [ADDRESS] . 05.11.2019 позивач звернувся до підрозділу ДМС з заявою щодо проведення процедури встановлення особи. На вказані звернення позивач 28.12.2019 отримав відповідь Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.12.2019 №81.8027-1032/81.8027.1-19 в якій перераховані подані позивачем документи разом із заявами від 22.10.2019, а також повідомлено, що Дніпровським РВ проведено перевірку громадянства позивача за результатами якої встановити громадянство не виявилось можливим. З метою встановлення особи було проведено опитування свідків які засвідчили особу позивача, про що підрозділом ДМС складено відповідний акт (міститься в матеріалах справи ДМС). На підставі пп. 1 п. 100 постанови КМУ №302 позивачу відмовлено в оформлені паспорта громадина України через неможливість підтвердження належності позивача до громадянства України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року у справі №640/12128/20, яке залишено 10.12.2020 Шостим апеляційним адміністративним судом, частково задоволено позов [PERSON] до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправним та скасувати рішення Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 27 грудня 2019 року у формі листа, про неможливість підтвердження [PERSON] , громадянства України та відмову у видачі паспорта громадянина України. Зобов`язано Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву щодо поновлення громадянства України [PERSON] , та видачі паспорта громадянина України, з урахуванням висновків суду по даній справі. Стягнуто на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 630,60 грн. (шістсот тридцять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02094, місто Київ, вулиця Юрія Поправки, будинок 14-А, код ЄДРПОУ 42552598). За даним рішенням суду видано виконавчий документ. Після чого, вказане рішення суду було звернуто до виконання. В процесі виконання судового рішення заявнику було видано паспорт і довідку про внесення в Єдиний Демографічний реєстр заявника, але без адреси реєстрації. Заявнику роз`яснено що йому необхідно в судовому порядку встановити факт місця реєстрації і факт внутрішнього переміщення. 14 листопада 2014 р. місто Андрацит внесено до переліку населених пунктів на Сході України, на яких тимчасово не діє українська влада. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії. З 24.02.2022 року почалося повномасштабне вторгнення військ Російської Федерації в Україну, масовий обстріл мирних міст і населення України, окупація частини України, масовий геноцид українського народу російсько-окупаційними військами. Від початку бойових дій тисячам переселенців довелося залишити свої будинки, квартири та інше майно в рідних містах. Заявник мав постійне місце реєстрацій: [ADDRESS] . Проживає, як внутрішньопереміщена особа (без статусу ВПО) за адресою: [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] , яка є ВПО. Встановлення даного факту потрібно йому для мети: встановлення йому статусу внутрішньо переміщеної особи і отримання соціального захисту, із зазначенням справжніх причин його переселення; Звернення до міжнародних інстанцій щодо порушення Державою окупантом його прав і Женевських Конвенцій, іншого міжнародного законодавства. Враховуючи наведене, у заяві [PERSON] просив суд встановити факт вимушеного переселення [PERSON] , ( [INFO] РНОКПП [NUMBER] , адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] ), яке відбулось з 12 квітня 2014 року з окупованої території Луганської області ( [ADDRESS] ) внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області. 11.11.2022 року заінтересована особа, Міністерство соціальної політики України звернулися до суду з письмовими поясненнями у справі, у якому зазначають, що не можуть бути заінтересованою особою у справі, оскільки не мають правових підстав для виконання рішення, у зв`язку з встановленим судом фактом. Встановлення факту, що має юридичне значення, матиме наслідком здійснення Нацсоцслужбою певних заходів, пов`язаних з особистими майновими чи не майновими правами заявника, а саме надання соціальних послуг, соціальної підтримки тощо. Просили справу розглядати без участі їх представника. 05.04.2023 року заінтересована особа, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надали клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника, в якому зазначили, що не є належною заінтересованою особою, оскільки з 04.04.2016 року територіальними органами і підрозділами ДМС припинено здійснення повноважень у сфері реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та внесення відомостей до карток реєстрації. Встановлення факту вимушеного переселення заявником у даному випадку не обумовлено необхідністю подальшого звернення до органу міграційної служби для оформлення і видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. 24.05.2023 року заінтересована особа, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій звернулося до суду з письмовими поясненнями по справі, у якій зазначили, що факт вимушеного переселення з окупованої території внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України є за своєю суттю тотожним до внутрішнього переміщення особи та має бути підтверджений довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у відповідності до ч.1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. №1706-VІІ. Питання пов`язані з одержанням документів (довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи) віднесено до компетенції органів соціального захисту населення. Просили справу розглядати без участі їхнього представника. Заінтересована особа - російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні не зверталася до суду з будь-якими заявами, письмовими поясненнями та не висловлювалася щодо своєї правової позиції у справі. До початку судового засідання представник заявника, адвокат Шаповал О.В. надала заяву в якій підтримала заяву у повному обсязі, просила справу розглянути без її участі та участі заявника. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Антрацит Луганської області, є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України (а.с.56). Зі слів заявника місце його постійної реєстрації: [ADDRESS] . На підтвердження вказаного факту надає наступні докази: картки прописки (а.с.29,30), довідку від 22.12.2011 р. №6178/2 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ», довідку від 21.03.2013 №1369/1 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ», довідку від 28.05.2013 №1845/1 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ» (а.с.27,28). Проте, з наданих заявником доказів не просліджується факт постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Так, з карток прописки та довідок вбачається, що [PERSON] дійсно був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте 30.09.1991 року його було знято з місця реєстрації, відомостей про його подальше місце реєстрації вказані докази не містять. З акту про фактичне місце проживання від 01.11.2019 року, складеного майстром технічної дільниці Харченко Г.М. та затверджений начальником ЖЕД-409, вбачається, що [PERSON] фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з 30.08.2019 року (а.с.48). З копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 05 квітня 2022 року, вбачається, що [PERSON] 05.04.2022 року зареєстрував шлюб з [PERSON] . (а.с.76). Встановлено, що [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України. (а.с.73). Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року по справі № 761/9437/15-ц. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України. Так, загальновідомими є факти, що у квітні 2014 року, контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної Республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема :вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як наслідок, Україною, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Крім того, 24 лютого 2022 року відбулася збройна агресія російської федерації, внаслідок чого на території України оголошено воєнний стан, який діє і до теперішнього часу. У відповідності до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що, 1. Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. На підставі частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, в порядку окремого провадження можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. У відповідності до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Зазначений закон втратив чинність 07.05.2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» № 2217-ІХ. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Враховуючи наведене, факт внутрішнього переселення не може встановлюватися судами України, а повинен підтверджуватися довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у порядку, визначеному Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Судом встановлено, що заявник [PERSON] не перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа. Згідно рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.10.2021 року виданого Управлінням соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, вбачається, що [PERSON] у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи було відмовлено, з підстав того, що у заявника в документі, що посвідчує особу, немає відмітки про реєстрацію місця проживання та території адміністративно-територіальної одиниці з якої здійснюється внутрішнє переміщення. Докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці з якої здійснюється внутрішнє переміщення, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення. Наказом антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 №33/6/а визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення - Донецька та Луганська області - з 07 квітня 2014 року. (а.с.66). Відмова відповідного органу у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи може бути оскаржено до суду, в той же час, заявником не надано суду доказів того, що ним оскаржувалася відмова у встановлені статусу внутрішньо переміщеної особи. Отже, як встановлено судом, заявником, наданими ним доказами не підтверджено факту місця реєстрації проживання за адресою: [ADDRESS] після 1991 року, посилання заявника, що він повернувся з Російської Федерації до України в 2013 році і проживав за вказаною адресою, а після чого 17.04.2014 року виїхав з окупованої території не підтверджується жодним доказом. Оскільки [PERSON] , у відповідності до законодавства України не є внутрішньо переміщеною особою, в судовому порядку не може бути встановлено факт його вимушеного переселення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області. Враховуючи наведене, у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення належить відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. У відповідності до ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Законом не встановлено відшкодування судових витрат у справах окремого провадження за заявою, про встановлення факту, що має юридичне значення. Враховуючи наведене, судові витрати покладаються на заявника. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed