Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

До Ленінського районного суду міста Полтави надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення про стягнення боргу за розпискою від 18.06.2023 у розмірі 200 213,70 грн. На обґрунтування позову позивач зазначає, що 18 червня 2023 року [PERSON] було надано відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн., із зобов`язанням повернути її рівними частинами щотижня починаючи з 23 червня 2023 року, строк повернення позики до 19.07.2023. Факт передачі коштів підтверджується виданою відповідачем розпискою, оригінал якої знаходиться у позивача на руках. Укладений договір позики грошових коштів є письмовим правочином відповідно до ст.ст. 207, 1047 ЦК України. Відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує заяви про повернення суми позик, при особистих зустрічах відмовляється виконати умови позики та взяті на себе зобов`язання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов`язань, порушивши строки повернення суми коштів. 05.07.2023 на адресу відповідача направлена вимога про дострокове повернення коштів протягом 3-х банківських днів з дати отримання вимоги, однак станом на 31.07.2023 відповідач не виконав грошове зобов`язання за договором та не повернув суму позики в розмірі 200 000,00 грн. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики у розмірі 200 000,00 грн. та відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 20.07.2023 по 01.08.2023 у розмірі 213,70 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Грошової Н.М. від 16.08.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільні справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Бражник Є.М. надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без їх участі, позов підтримує та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Також надав до суду та просив долучити до матеріалів справи оригінал розписки від 18 червня 2023 року та зазначив, що станом на 25.10.2023 відповідачем суму боргу не повернуто та не вчинено дій щодо її повернення. Повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення справи та відзив на позов до суду не надходили. Суд вживав заходів щодо повідомлення відповідача шляхом направлення судових повісток, а також розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст.ст. 280-281 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 червня 2023 року між позивачем [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позивальник) у простій письмовій формі укладено договір позики (розписка), відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн., з умовою повернення їх в строк до 19.07.2023, рівними частинами щотижня починаючи з 23 червня 2023 року. На підтвердження отримання коштів 18.06.2023 відповідач склала власноруч написану розписку. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо повернення відповідачем грошових коштів за вказаним договором позики. Позивачем на адресу відповідача [PERSON] 05.07.2023 направлено письмову претензію щодо виконання грошового зобов`язання. За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Встановивши, що укладений позивачем та відповідачем письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд приходить до висновку про виникнення між вказаними сторонами боргового зобов`язання. Так, підписана відповідачем розписка від 18.06.2023 підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від позивача коштів та обов`язок їх повернути. Доказів недійсності вказаного договору позики до суду зі сторони відповідача надано не було. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) вказано, що: «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку». Договором позики від 18 червня 2023 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 19 липня 2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України визначено перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно норм ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 18 червня 2023 року відповідачем в ході судового розгляду не надано. Нормами ч. 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Наявність у позивача оригіналу розписки, яка надана позивачем та досліджена судом, є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] позики та його волевиявлення у строк до 19.07.2023 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Доказів про відсутність у відповідача обов`язку з повернення коштів суду не надано. У зв`язку із викладеним, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу за договором позики від 18.06.2023 у розмірі 200 000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 20.07.2023 по 01.08.2023 у розмірі 213,70 грн., суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Слід зазначити, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, за прострочення виконання зобов`язань визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Так, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме: не повернув борг у строк визначений в договорі, тобто зобов`язання є простроченим, у зв`язку із чим у позивача є право вимоги 3% річних. Разом з тим, 15.03.2022 року прийнято Закон України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме: до вказаного розділу був внесений пункт 18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Суд, враховуючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України, та період нарахування в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних (з 20.07.2023 по 01.08.2023), приходить до висновку, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд зазначає, що відповідач відзив на позов не подав, будь-яких доказів на спростування вимог позивача не надав. З огляду на вищевикладене, розглядаючи спір в межах доводів позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу за договором позики від 18 червня 2023 року у розмірі 200 000 грн. Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 2002, 15 грн., що підтверджується відповідною квитанцією 32528798800007452369 від 02.08.2023, (а.с.1), який зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено позовні вимоги у загальній сумі 200 213,70 грн., підлягають задоволенню вимоги в частині 200 000,00 гривень. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то понесені судові витрати за подання позовної заяви відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 2000,01 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial