Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

28 березня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 1 245 069,08 грн. (що є еквівалентом 34 055,50 доларів США за курсом НБУ на день подання позову 36,56 грн. за 1 долар), а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 60 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 01 лютого 2021 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 34 055,50 доларів США, про що надав розписку. Вказані кошти були отримані для придбання майна для спільної із [PERSON] діяльності. Станом на 19 липня 2022 року зобов`язання по придбанню майна для спільної із [PERSON] діяльності відповідачем не виконані, грошові кошти також не повернуті. 19 липня 2022 позивачем було направлено претензію щодо повернення вказаних коштів, проте відповідач гроші не повернув. Станом на день звернення із позовом зобов`язання відповідачем не виконане. Слід зазначити, що грошові кошти відповідач отримав 01 лютого 2021 року, посилаючись на договір, який датований 26 серпня 2021 року. З цього можна зробити висновок, що правова підстава для утримання відповідачем належних позивачу грошових коштів відсутня. Посилаючись на статтю 1212 ЦК України вважає, що відповідач зобов`язаний повернути отримані від позивача грошові кошти, оскільки правові підстави для їх набуття та збереження відсутні (і ніколи не існували). Крім того, позивач, не будучи фахівцем у галузі права, враховуючи складність українського законодавства, з метою захисту порушених прав, звернувся до адвоката Ремез К.І. та уклав угоду про надання правничої допомоги № 23/06 від 23 червня 2022 та додаткову угоду до неї, за якою зобов`язався сплатити адвокату гонорар у сумі 60 000,00 грн. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. 27 червня 2023 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги відповідач не визнає з огляду на наступне. Дійсно, 26 серпня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір про спільну діяльність, за змістом п.п. 1.1., 1.2. якого сторони зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи з метою отримання прибутку за рахунок використання майна, зазначеного у п. 1.2. (підпункти 1.2.1. - 1.2.5.) Договору (зокрема, за рахунок передачі такого майна в оренду фізичним та юридичним особам). Майно, яке сторони домовилися використовувати для досягнення мети даного договору: трейлергенераторна установка модель Luke Generator з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 40 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний, бувший у використанні, VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2000, модельний рік виготовлення - 2000, тип кузова - причіп; трейлергенераторна установка модель Generac MMG55D з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Magnum 2010 р.в., бувший у використанні, VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2010, модельний рік виготовлення - 2010, тип кузова - причіп; трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні, VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп; трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні, VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп; трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні, VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп. Відповідно до п. п. 2.2., 2.3 Договору, вищевказане майно вважається спільною власністю сторін, не зважаючи на зазначення одного власника майна у документах, які підтверджують право власності на це майно та є виділеним для спільної діяльності за цим договором майном. Вважається, що сторони виділили майно для спільної діяльності у рівних частках та вклади сторін вважаються рівними за вартістю. Загальна вартість вкладу сторін складається із сукупної вартості майна, визначеної у п. 2.4 Договору та становить 68 111,00 доларів США. Відповідно, вартість вкладу кожної зі сторін 34 055,50 доларів США. Вклад у спільну діяльність вважається внесеним у момент підписання Договору сторонами. Зі змісту товаро-розпорядчих, фінансових та митних документів, що додаються до відзиву, вбачається що майно, що є предметом Договору, придбане та розмитнене відповідачем до моменту укладення Договору. Відповідач належним чином виконав взяті на себе за договором зобов`язання. Оскільки розписка містить посилання на придбання майна саме за Договором, слід визнати, що відповідач виконав взяті на себе зобов`язання і за нею, використавши взяті за нею грошові кошти для придбання майна з метою спільної з позивачем діяльності. При цьому звертає увагу, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. З огляду на викладене вважає, що у відповідача відсутні правові підстави вимагати стягнення з відповідача 1 245 069,08 грн. відповідно до ст. 1212 ЦК України. У зв`язку з викладеним просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 27 червня 2023 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Надані стороною відповідача аргументи та докази не спростовують позовні вимоги. Позивач не заперечує, що між ним та відповідачем дійсно був укладений договір про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, проте, вклад позивача був внесений шляхом прямої безпосередньої оплати за трейлергенераторні установки, вказані у договорі. Позивач стверджує, що генератори були придбані та оплачені ним особисто. Загалом позивач оплатив на виконання договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року п`ять генераторів, VIN-коди яких вказані у договорі про спільну діяльність та у відзиві на позов. Загальна сума внеску позивача становила 30 785,00 доларів США. При цьому, право власності на генератори зареєстровані за відповідачем, позивач ними не користується, корисні властивості (прибуток від використання) не отримує. У мережі інтернет на сайті, де проводився аукціон щодо продажу зазначених вище генераторів, міститься повна інформація щодо VIN-кодів товару, інших характеристик, їхньої вартості та дати торгів. Ця інформація повністю кореспондується із зазначеними вище платіжними дорученнями. Отже, позивач виконав свої зобов`язання по договору про спільну діяльність, а відповідач, в свою чергу не виконав, гроші за розпискою також не повернуті та не використані в інтересах спільної діяльності, тобто є такими, що отримані та зберігаються відповідачем без достатніх правових підстав. Розглянувши клопотання представника позивача від 18 жовтня 2023 року про визнання зловживанням процесуальними правами суд на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України ухвалив повернути її заявнику без розгляду з огляду на наступне. Згідно ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Подане представником позивача клопотання не відповідає вимогам п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 183 ЦПК України, оскільки не містить зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника, а також не містить підстави заяви (клопотання, заперечення) (а.с. 188), а тому підлягає поверненню представнику позивача без розгляду. Позивач [PERSON] , який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Позивач додатково пояснив, що він підтверджує викладені його представником у позовній заяві обставини. Генератори були придбані за його власні кошти. Розписка про отримання грошових коштів була написана [PERSON] саме 01 лютого 2021 року, у розписці вони передбачили, що укладуть договір про спільну діяльність 26 серпня 2021 року. Право власності на генератори на теперішній час зареєстровано за відповідачем. Також зазначив, що фактично у нього в володінні станом на теперішній час генераторів не має. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 18 жовтня 2023 року додатково пояснив, що вартість генераторів оплачувалась позивачем, всього було придбано 5 генераторів, вартість яких на аукціоні становила приблизно 32 000,00 - 33 000,00 доларів США. Інші витрати були на ньому - доставка, розмитнення та інше, всього він витратив приблизно 36 000,00 доларів США. З позивачем вони домовились, що всі видатки на закупку, доставку, розмитнення генераторів тощо по факту їх понесення вони розділять порівну, вийшло близько 68 000,00 доларів США. Фізичної передачі коштів за розпискою не було, розписка була написана заднім числом, фактично розписка була складена та підписана 26 серпня 2021 року, в день укладення договору про спільну діяльність, а не 01 лютого 2021 року, як зазначено у розписці. Грошей по розписці він не отримував та у розписці такого не зазначено, у розписці вказано, що гроші є вкладом. Станом на 26 серпня 2021 року він та позивач вже понесли всі витрати на покупку, доставку та розмитнення генераторів, по 34 055,50 доларів США. Після цього генератори ремонтувались та зберігались на підприємстві «Дарекс». Однак, потім позивач забрав три з п`яти генераторів, вартість яких є більшою, ніж розмір вкладу позивача, та розпоряджається ними на власний розсуд. Юридично всі п`ять генераторів оформлені на нього, але зараз фактично у нього наявні лише два генератори. Допитаний в судовому засіданні 18 жовтня 2023 року в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він знайомий з позивачем [PERSON] , який є його товаришем. Позивач просив його приїхати до банку та допомогти переказати грошові кошти, оскільки банківська система не пропускала необхідну суму платежу від імені позивача. Тому вони розділили платіж на дві частини. Позивач казав йому, що це гроші для покупки генераторів. Це було у лютому 2021 року. Такі дії з переказом коштів вони здійснювали два рази в різні дні, позивач двічі надавав йому гроші для переказу у розмірі по 7 000,00 доларів США. Відповідач при переказі коштів присутнім не був. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16 лютого 2021 року позивачем [PERSON] згідно з інвойсом № 31120991 (а.с. 57) було оплачено 7 108,00 доларів США (вартість у інвойсі - 7 028,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Felling Trailers 2007 р.в., VIN - [NUMBER] , 2007 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 1 від 16 лютого 2021 року (а.с. 93). Також, 16 лютого 2021 року [PERSON] згідно з інвойсом № 31120961 (а.с. 58) було оплачено 7 328,00 доларів США (вартість у інвойсі - 7 228,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Felling Trailers 2007 р.в., VIN - [NUMBER] , 2007 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 1755 від 16 лютого 2021 року (а.с. 95). 17 лютого 2021 року [PERSON] згідно з інвойсом № 31120971 (а.с. 58) було оплачено 7 218,00 доларів США (вартість у інвойсі - 7 128,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Felling Trailers 2007 р.в., VIN - [NUMBER] , 2007 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 78 від 17 лютого 2021 року (а.с. 86). 24 лютого 2021 року згідно з інвойсом № 31121011 (а.с. 61) було оплачено 4 833,00,00 доларів США (вартість у інвойсі - 4 833,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер, 2000 року випуску, VIN - [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті МТ103 вихідний через SWIFT від 24 лютого 2021 року (а.с. 88). 26 лютого 2021 року згідно з інвойсом № 30355791 (а.с. 60) було оплачено 4 298,00,00 доларів США (вартість у інвойсі - 4 298 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Magnum, 2010 року випуску, VIN - [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті МТ103 вихідний через SWIFT від 26 лютого 2021 року (а.с. 90). При цьому, сторонами визнавалось, що вищевказані трейлергенераторні установки були оплачені саме за грошові кошти позивача [PERSON] , а згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню та вважаються судом встановленими. Допитаний під час розгляду справи в якості свідка [PERSON] також підтвердив, що грошові кошти для оплати двох трейлергенераторних установок надав йому позивач [PERSON] , який попросив його допомогти переказати грошові кошти, оскільки банківська система не пропускала необхідну суму платежу від імені позивача. В свою чергу судом встановлено, що відповідач [PERSON] поніс витрати на оформлення документів, доставку та розмитнення зазначених вище трейлергенераторних установок, що підтверджується долученою до матеріалів справи перепискою [PERSON] та [PERSON] у мессенджері Viber (а.с. 148-154), а також аудіозаписом розмови [PERSON] та [PERSON] , що міститься на долученому до матеріалів справи флеш-носії (а.с. 138), з якого вбачається, що [PERSON] визнавав факт належності спірних трейлергенераторних установок їм обом на праві спільної власності. Згідно з митною декларацією UA500030/2021/055394, 15.06.2021 року відповідач [PERSON] здійснив митне оформлення трейлергенераторної установки модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановленої на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп (а.с. 47-48). Згідно з митною декларацією UA500030/2021/051377, 05.06.2021 року відповідач [PERSON] здійснив митне оформлення трейлергенераторної установки модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановленої на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп (а.с. 49-50). Згідно з митною декларацією UA500030/2021/055552, 16.06.2021 року відповідач [PERSON] здійснив митне оформлення трейлергенераторної установки модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановленої на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп (а.с. 51-52). Згідно з митною декларацією UA500030/2021/055572, 16.06.2021 року відповідач [PERSON] здійснив митне оформлення трейлергенераторної установки модель Generac MMG55D з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановленої на трейлер двовісний Magnum 2010 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2010, модельний рік виготовлення - 2010, тип кузова - причіп (а.с. 53-54). Згідно з митною декларацією UA500030/2021/055566, 16.06.2021 року відповідач [PERSON] здійснив митне оформлення трейлергенераторної установки модель Luke Generator з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 40 кВ*А, встановленої на трейлер двовісний, бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2000, модельний рік виготовлення - 2000, тип кузова - причіп (а.с. 55). Судом встановлено та визнавалося сторонами, що на теперішній час право власності на всі вищевказані трейлергенераторні установки зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Отже, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню. 26 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов`язались спільно діяти без створення юридичної особи з метою отримання прибутку за рахунок використання майна, зазначеного у п. 1.2. (підпункти 1.2.1. - 1.2.5.) даного договору (зокрема, за рахунок передачі такого майна в оренду фізичним та юридичним особам) (а.с. 44-46). Відповідно до ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників (ч. 2 ст. 1130 ЦК України). Згідно зі статтею 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. У пункті 1.2 вищевказаного Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року зазначено, що майном, яке сторони домовилися використовувати для досягнення мети даного договору, є: 1.2.1. Трейлергенераторна установка модель Luke Generator з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 40 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний, бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2000, модельний рік виготовлення - 2000, тип кузова - причіп; 1.2.2 . Трейлергенераторна установка модель Generac MMG55D з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Magnum 2010 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2010, модельний рік виготовлення - 2010, тип кузова - причіп; 1.2.3 . Трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп; 1.2.4 . Трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп; 1.2.5 . Трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов - [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова - причіп. У позовній заяві позивач посилався на те, що грошові кошти у сумі 1 245 069,08 грн. (що є еквівалентом 34 055,50 доларів США) [PERSON] отримав від позивача 01 лютого 2021 року для придбання майна для спільної з [PERSON] діяльності, про що надав розписку, але зобов`язання по придбанню майна відповідач не виконав, грошові кошти не повернув, а тому вважає вказані грошові кошти безпідставно набутим відповідачем майном та просить на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України стягнути ці грошові кошти з відповідача на користь позивача. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тобто, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. В свою чергу [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , наполягав на тому, що грошових коштів по розписці від [PERSON] він не отримував, у розписці вказано, що гроші в сумі 34 055,50 доларів США є вкладом у спільну діяльність, сама ж розписка була написана заднім числом, фактично вона була складена та підписана 26 серпня 2021 року, в день укладення договору про спільну діяльність, а не 01 лютого 2021 року, як зазначено у розписці. Проаналізувавши наявні у справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 34 055,50 доларів США, які позивач просить стягнути з відповідача, не є безпідставно набутими грошовими коштами з огляду на наступне. Так, у пункті 2.2 Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року [PERSON] та [PERSON] погодили, що майно, зазначене у п. 1.2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору вважається спільною сумісною власністю сторін, не зважаючи на зазначення одного власника майна у документах, які підтверджують право власності на це майно та є виділеним для спільної діяльності за цим договором майном. Вважається, що сторони виділили майно для спільної діяльності у рівних частках та вклади сторін вважаються рівними за вартістю. Загальна вартість вкладу сторін складається із сукупної вартості майна, визначеної у п. 2.4 Договору та становить 68 111,00 доларів США. Відповідно, вартість вкладу сторони-1 ( [PERSON] ) становить 34 055,50 доларів США, вартість вкладу сторони-2 ( [PERSON] ) становить 34 055,50 доларів США. Вклад у спільну діяльність вважається внесеним у момент підписання цього договору сторонами. Відповідно до п. 2.3, 2.4 укладеного між [PERSON] та [PERSON] Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, майно, зазначене у п. 1.2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору було придбано сторонами за кошти сторін, які понесли рівні фактичні витрати на його придбання та документальне оформлення. Сторони виходять з того, що вартість майна, зазначеного у п. 2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору становить: для майна, зазначеного у підпункті 1.2.1. договору - 11 768,00 доларів США (VIN/кузов - [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.2. договору - 10 514,00 доларів США (VIN/кузов - [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.3. договору - 15 274,00 доларів США (VIN/кузов - [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.4. договору - 15 079,00 доларів США (VIN/кузов - [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.5. договору - 15 476,00 доларів США (VIN/кузов - [NUMBER] ). Отже, підписуючи 26 серпня 2021 року Договір про спільну діяльність і [PERSON] , і [PERSON] підтвердили, що трейлергенераторні установки були придбані та документально оформлені за кошти обох сторін договору, а також на момент підписання договору і [PERSON] , і [PERSON] , вже внесли свій вклад у спільну діяльність в рівних частинах - по 34 055,50 доларів США кожний. Крім того, з долученого до матеріалів справи аудіозапису розмови [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що під час даної розмови [PERSON] визнавав, що вони з [PERSON] в рівних частках понесли витрати на п`ять трейлергенераторних установок та вказане майно є їх спільною сумісною власністю. Суд зауважує, що під час розгляду справи судом не встановлено порушення стороною відповідача порядку подання доказів, оскільки відповідачем до клопотання про долучення доказів від 25 липня 2023 року було додано докази направлення копій цих доказів іншій стороні, а отже вимоги ч. 9 ст. 83 ЦПК України є виконаними. Відомості з листування у месенджері Viber (а.с. 148-154) суд також вважає належними та допустимими доказами по справі, оскільки у пункті п. 2.1 Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року сторони обумовили, що координація спільних дій сторін та ведення їх спільних справ для досягнення мети даного договору здійснюється сторонами шляхом усного та письмового погодження (у тому числі, шляхом обміну листами, електронними листами, смс-повідомленнями, повідомленнями у месенджерах тощо). З даного листування вбачається, що спілкування відповідача відбувалося з іншим користувачем з номером телефону [NUMBER] , який як встановлено судом належить позивачу [PERSON] , про що він сам зазначив у поданій позовній заяві. Отже, у суду не виникає сумнівів щодо осіб, між якими відбувалося спілкування, та якими є позивач та відповідач. З листування встановлено, що у день укладення договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року відповідач направив позивачу повідомлення про те, що його витрати по генераторам складають 37 112 $, а витрати позивача дорівнюють 30 999 $, різниця становить 6 113 $, що навпіл на кожного по 3 056,50 $, а також інші спільні витрати. Загалом відповідач повинен оплатити: 3056,50 $ та 10 200 грн. (а.с. 150-1). У подальшому, а саме 28 серпня 2021 року відповідач [PERSON] підтверджує, що отримав 3 000 $ і залишок становить 11 700 грн., на що позивач [PERSON] повідомив, що за ним борг 55 $ та 10 200 грн. (а.с. 153). Отже, оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає встановленим той факт, що станом на 26 серпня 2021 року вклад кожного з учасників спільної діяльності по 34 055,50 доларів США був внесений шляхом спільної грошової участі і позивача і відповідача, що і визнавалося самим позивачем у листуванні з відповідачем. Суд констатує, що досліджені у сукупності докази повністю спростовують твердження позивача щодо отримання відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави, а також твердження позивача про те, що грошові кошти на придбання генераторів були внесені виключно ним самостійно, оскільки з листування встановлено, що позивач визнав факт спільного внесення грошових коштів та факт внесення відповідачем більшої частини грошових коштів, внаслідок чого у подальшому повернув відповідачу різницю, для приведення вкладу кожного з них до однакового показника, а саме по 34 055,50 доларів США кожний. Твердження сторони позивача про те, що [PERSON] 01 лютого 2021 року отримав від [PERSON] 34 055,50 доларів США, але зобов`язання по придбанню майна для спільної діяльності не виконав, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а навпаки, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки Договір про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року укладався між сторонами вже після фактичної купівлі, доставки та розмитнення трейлергенераторних установок. З умов укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року вбачається, що в момент підписання даного договору майно для спільної діяльності вже придбано та документально оформлене, а вклад кожної зі сторін вже внесений. Оцінюючи надану стороною позивача розписку від 01 лютого 2021 року (а.с. 12), суд вважає за необхідне зазначити, що у суду виникають обґрунтовані сумніви щодо дати складання та підписання [PERSON] даної розписки, оскільки сама розписка хоча датована 01 лютого 2021 року, однак у ній міститься посилання на договір про спільну діяльність, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] більше ніж через пів року після дати розписки, а саме 26 серпня 2021 року. Більш того, сума грошових коштів, зазначена у розписці від 01 лютого 2021 року, повністю співпадає з розміром вкладу у спільну діяльність кожної зі сторін згідно договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, що додатково дає підстави для оцінки даного доказу як маловірогідного та непереконливого. Суд зауважує, що розписка від 01 лютого 2021 року не містить зобов`язань відповідача [PERSON] повернути грошові кошти позивачу [PERSON] , та сума грошових коштів зазначених у розписці є вкладом позивача у спільну з відповідачем діяльність. При цьому, як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів в їх сукупності, сума вкладів кожної сторони у загальному розмірі 68 111,00 доларів США (по 34 055,50 доларів США кожною стороною) являє собою сукупну вартість трейлергенераторних установок (витрат на їх придбання та документальне оформлення), які були придбані, доставлені в Україну та документально оформлені вже після 01 лютого 2023 року, а тому [PERSON] та [PERSON] в будь-якому випадку станом на 01 лютого 2021 року не могли передбачити, що розмір вкладу у спільну діяльність кожного з них буде становити саме по 34 055,50 доларів США, що створює достатньо обґрунтованих підстав для критичної оцінки розписки в частині дати її складання та факту отримання 01 лютого 2021 року відповідачем від позивача грошових коштів у зазначеному розмірі. Отже, встановлені судом під час розгляду справи обставини свідчать про те, що між сторонами склалися відповідні договірні правовідносини і що грошові кошти у розмірі 1 245 069,08 грн. (що є еквівалентом 34 055,50 доларів США за курсом НБУ на день подання позову 36,56 грн. за 1 долар), які позивач просить стягнути з відповідача, є вкладом у спільну діяльність, який був внесений кожним з них у рівній частині, що в свою чергу спростовує твердження позивача про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Однак доказів, які б доводили наявність зазначених обставин, стороною позивача суду не надано. Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що позивачем не надано суду достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 34 055,50 доларів США або зберігає їх у себе без достатньої правової підстави. Отже, проведений аналіз та досліджені докази у сукупності з встановленими обставинами по справі, дають достатні підстави для обґрунтованого висновку про те, що правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до правовідносини, що склалися між сторонами, відсутні. Розглянувши дану справу суд констатує, що відповідачем не були порушені права або інтереси позивача, за захистом яких останній звернувся до суду. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, оцінивши наявні у справі докази та встановлені обставини, враховуючи наявність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин щодо спільної діяльності, беручи до уваги, що у договорі про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року сторони підтвердили, що на момент підписання договору вже внесли свій вклад у спільну діяльність по 34 055,50 доларів США, дійшов висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів слід відмовити. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У позовній заяві позивачем було зазначено, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн. згідно з угодою про надання правничої допомоги № 23/06 від 23.06.2022 року та додатковою угодою до неї. Разом з цим, згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (зокрема і витрати на правничу допомогу), покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи наведене та той факт, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено у повному обсязі, усі понесені ним витрати на правничу допомогу покладаються на позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 1130, 1131, 1212 Цивільного кодексу України, та

Outcome: dismissed