Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме просила визнати її сина, [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є квартиронаймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі також зареєстрований її син [PERSON] , який вже більше 8 років не мешкає за місцем реєстрації. Позивачка зверталась до відповідача в 2020 році в телефонній розмові, та просила його знятися з реєстрації, але це не дало результатів. На теперішній час зв`язок з ним взагалі відсутній. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті. Позивачка вказує, що не чинила перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу, за захистом своїх порушених прав на проживання відповідач ні до суду, ні до інших органів не звертався. Таким чином реєстрація відповідача у квартирі позбавляє позивачку можливості вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном, крім того тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів. Оскільки відповідач не проживає у вищевказаній квартирі більше шести місяців, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, то позивачка просила задовольнити її позов та визнати її сина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Від представника виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника та винести рішення на розсуд суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ксерокопією рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 09.08.2019 року №746 (а.с.6), було замінено наймача у договорі найму житлового приміщення, а саме двокімнатної квартири житловою площею 29,37 кв.м за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] у зв`язку з вибуттям наймача [PERSON] . Відповідно до витягу №2357 про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб (а.с.18), виданого [PERSON] , за адресою [ADDRESS] зареєстровано дві особи, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з актами про фактичне місце проживання (а.с.8-9) свідок [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] вказує, що [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] , а саме з 1979 року по теперішній час, підтримує в квартирі порядок, в квартирі прибрано, придбані меблі, проведено ремонт. Останній раз свідок бачила відповідача [PERSON] в 2015 році, з того часу він ні з ким зв`язок не підтримує, та як вказав останній він збирався їхати на постійне місце проживання за кордон, з того часу його ніхто не бачив, його речей в квартирі немає. Відповідно до актів про фактичне місце проживання (а.с.14-16), свідок [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] вказує, що [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] , а саме з 1979 року по теперішній час, підтримує в квартирі порядок, в квартирі прибрано, придбані меблі, проведено ремонт. Останній раз свідок бачила відповідача [PERSON] в 2015 році, з того часу він ні з ким зв`язок не підтримує, та як вказав останній він збирався їхати на постійне місце проживання за кордон, з того часу його ніхто не бачив, його речей в квартирі немає. Згідно з довідкою про стан заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (а.с.17), яка надана [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , станом на 11.07.2023 року, заборгованість становить 130, 00 гривень. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі№ 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі №344/9319/19. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 р. по справі № 815/2309/17 висловив правову позицію: «Таким чином, Суд робить висновок, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] у квартирі не проживає близько 8 років, на даний час його місцезнаходження невідоме, комунальні послуги не сплачує, не несе будь-які витрати по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] , мала право звернутися з даним позовом до суду та вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання, визнавши останнього таким, що втратив право на користування спірним житлом, у зв`язку з чим, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Позивачка просила не стягувати з відповідача судовий збір, тому судом не буде вирішуватися питання про стягнення судового збору з [PERSON] .

Outcome: approved