Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

У червні 2023 р. О.І.Вишневська, яка здійснює представництво інтересів позивача звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідачів на користь позивача 3% річних у розмірі 87065,28 грн., інфляційні втрати у розмірі 299607,57 грн., та судовий збір у розмірі 5800,10 грн. В обґрунтування позову посилається на укладення 15.10.2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» і [PERSON] договору споживчого кредиту №11234349000 на суму 60000,00 доларів США, який був забезпечений договором поруки з [PERSON] 18.11.2010 р. Святошинським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 583749,05 грн. 12.12.2011 р. між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 за яким останнє набуло право вимоги до боржників. В подальшому ухвалою суду замінено стягувача у виконавчому провадженні на підставі виконавчого листа №2-4080-1 від 18.05.2012 р. з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». У зв`язку із невиконанням рішення суду та набуттям позивачем права вимоги до відповідачів, просять стягнути 3% річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.07.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзив. 22.08.2023 р. на адресу суду надійшов відзив у якому відповідачі заперечують проти задоволення позовних вимог та просять залишити їх без задоволення. Вказують на відсутність доказів невиконання ними рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2010 р., відсутністю звернення нового кредитора з повідомленням про відступлення права вимоги, не обґрунтування позивачем періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат та суми з якої здійснено розрахунок, втрату позивачем права вимоги за основним зобов`язанням, оскільки ТОВ «Кей-Колект» звернуто стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. 15.09.2023 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій в заперечення зазначається, що виникнення грошового зобов`язання між сторонами підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2010 р. Не повідомлення позичальнику про уступлення права вимоги не припиняє зобов`язання сторін і новий кредитор несе ризик настання несприятливих наслідків. Твердження відповідачів про втрату права вимоги за основним зобов`язанням, оскільки ТОВ «Кей-Колект» звернуто стягнення на предмет іпотеки спростовується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.05.2023 р. згідно яким договір купівлі-продажу іпотечного майна визнано недійсним. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 15.10.2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» і [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11234349000 відповідно до п.1.1 якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті у сумі 60000 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 303000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Згідно п.2.1 договору, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком приймається: застава нерухомості, згідно договору іпотеки №67053 від 15.10.2007 р.; порука [PERSON] , згідно договору поруки №149730 від 15.10.2007 р. Згідно п.1.1 договору іпотеки №67053 від 15.10.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м.Києва Прокудіною Л.Д., укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» і [PERSON] та [PERSON] , іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та є власністю іпотекодавців на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною Державною адміністрацією м.Києві від 16.10.1996 р. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2010 р. (справа №4-4080-1/2010) позов ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] , [PERSON] задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість по договору кредиту в розмірі 583749,05 грн., судовий збір у розмірі 1700,00 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 585569,05 грн. 12.12.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 згідно п.1.1 якого, клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Згідно п.1.4 договору факторингу, одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення. Згідно виписки з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 р. позивач набув права вимоги, зокрема до [PERSON] 15.08.2014 р. ухвалою Святошинського районного суду м. Києва (справа №759/13575/14-ц) замінено стягувача - ПАТ «Укрсиббанк» його правонаступником ТОВ «Кей-Колект» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа №2-4080-1 виданого 18.05.2012 р. Святошинським районним судом м.Києва про солідарне стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] в розмірі 585569,05 грн. 20.08.2020 р. між ТОВ «Кей-колект» (продавець) та ТОВ «Міраклус» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. Згідно п. 1 вказаного договору, продавець, діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, продав, а покупець купив нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] . Зазначене майно належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною Державною адміністрацією м.Києві від 16.10.1996 р. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.05.2023 р. визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , який був укладений 20.08.2020 р. між ТОВ «Кей-колект» та ТОВ «Міраклус» з припиненням права власності у ТОВ «Міраклус» на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, доводи відповідачів про задоволення вимог кредитора шляхом продажу предмету іпотеки не відповідають дійсності. Відповідачі вказують на відсутність доказів їх ухилення від виконання рішення Святошинського районного суду м.Києва від 18.11.2010 р. у справі №2-4080-1/2010, разом із цим доказів виконання вказаного грошового зобов`язання суду не надають. Таким чином, при вирахуванні 3% річних та інфляційних втрат суд входять із повної суми заборгованості, встановленої вищевказаним рішенням суду. Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною 5 статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до п. п. 1, 2 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок : передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). При цьому відповідно ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч.2). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.11. 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18). Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За таких обставин, суд доходить висновку, що нарахування коштів відповідно до ст. 625 України повинно здійснюватися незалежно від ухвалення рішення суду про стягнення суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження". Враховуючи подані позивачем докази та доводи встановлено, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Кей-Колект» не повернуті, внаслідок невиконання рішення суду від 18.11.2010 р., що є підставою для задоволення позову в повному обсязі. Таким чином, застосовуючи формулу нарахування 3% річних - [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році] з відповідачів за заборгованістю у розмірі 583749,05 грн. за період з 12.03.2017 р. по 23.02.2022 р. підлягає стягненню 3% річних у розмірі 86794,69 грн. Інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 583749,05 грн. за період з 12.03.2017 р. по 23.02.2022 р., згідно ст. 625 ЦК України за формулою [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції (%)] / 100% - [Сума боргу] скаладає 298676,47 грн. Також, суд звертає увагу, що відповідачами не заявлено клопотання про застосування строків позовної дасності, що позбавляє суд самостійно її застосувати. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial