Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Розман С.Ю., звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даним позовом, згідно якого просить визнати за нею та [PERSON] право власності по частині на земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер 2124880302:04:002:0083) по [ADDRESS] та по частині, розташованого на даній ділянці об`єкту незавершеногобудівництва, загальною площею 314,5 кв.м. за цією ж адресою, із залишенням вказаного майна у їх спільній частковій власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13.06.1986 року вона уклала шлюб з відповідачем. За час перебування у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах (з 1996 року по другу половину 2018 року) сторонами спору набуто у спільну сумісну власність певне нерухоме майно. Так, на підстаі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.06.2006 року ними було придбано домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 61,3 кв.м. У подальшому на підставі відповідних дозвільних документів сторони здійснили реконструкцію цього домоволодіння збільшивши його загальну площу до 314,5 кв.м. Крім того, після придбання вказаного домоволодіння сторони спору у 2009 році набули у власність земельну ділянку під згаданим домоволодінням, площею 0,25 га (кадастровий номер 2124880302:04:002:0083). Оскільки відповідач був стороною вищезгаданого договору купівлі-продажу нерухомого майна, право власності на таку ділянку теж в цілому було зареєстровано за ним. Проте, незважаючи на те, що домоволодіння майже повністю закінчене будівництвом, відповідач відмовляється вводити його в експлуатацію та реєструвати право власності на нього. Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає. Визнає обставини перебування у шлюбі з позивачкою та придбання у власність житлового будинку в [ADDRESS] . Разом з тим вказує, що зазначений будинок був придбаний з використанням банківського кредиту та протягом 2006-2015 рр. відповідачем за особисті кошти здійснювалося погашення кредиту. Також зазначив, що земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] була отримана ним на підставі рішення Баранинської сільської ради від 27.03.2009 року за № 13, безоплатно, у відповідності до ст. 121 ЗК України в межах норм безкоштовної передачі, а тому така не являється об`єктом права спільної сумісної власності. Зазначив, що на даний момент перебудований житловий будинок має статус самочинно збудованого майна, яке не може бути предметом поділу згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Просив суд відмовити у задоволенні позову. У судовому позивач та представник позивача позов підтримали та просили задовольнити позов, з наведених у такому підстав. Відповідач та представник відповідача просили відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 1997 року є пенсіонеркою, однак продовжувала працювати до з 2017 року проживає у будинку [ADDRESS] , оскільки її квартира на [ADDRESS] була залита. У 2005 році вона продала свій будинок у с. Ланчин, а також будинок під Києвом усі гроші віддала сину та невістці, щоб вони купили собі або побудували будинок. Cпочатку відразу у2006 році дала 20000,00$ від продажі власного будинку у с. Ланчин, а згодом давала їм частинами з грошей які отримала від продажу будинку який знаходився під Києвом. Від невістки не було кому допомагати. На даний час з невісткою не спілкується взагалі, тому що вона зловживає алкогольними напоями та ображає її. Будинок який купили в с. Барвінок був непридатний для житла . Гроші на придбання будинку та його перебудова були із грошей які давала сину вона , кредитних коштів сина та тих коштів які заробляв син . Заслухавши пояснення учасників справи, заслухавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно надавши оцінку наявним у справі доказам які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Згідно ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1\~ст.\~16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до норми ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 13.06.1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14.05.2019 року справа 308/13427/18 шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І. за реєстр. № 1505, [PERSON] перебуваючи у шлюбі придбав домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 61,3 кв.м. Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69, 70\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Судом також встановлено, що після придбання була проведена реконструкція придбаного будинку [ADDRESS] , загальною площею 61,3 кв.м., унаслідок чого площа будинку [ADDRESS] збільшилася до 314,5 кв.м. Разом з тим, як вбачається з дослідженого в судовому засіданні технічного паспорта, прибудова літ.А', площею 84,8 кв.м. та надбудова літ.А'', площею 172,9 кв.м. збудовані самовільно. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Частиною другою статті 36 Закону України від\~17 лютого 2011 року\~№ 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону. Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). При цьому в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна. Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19 вказала на сталу практику щодо самочинного будівництва нерухомого майна, зокрема зазначила, що висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін. Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21). У вказаній постанові Великої Палати Верховний Суд зазначив, що відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Водночас у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 7 вересня 2016 року\~у справі № 6-47цс16, на який посилається позивач, \~про те, що: оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Згідно ст. 12 ЦПК України \~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За правилами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Позивачем не спростовано дані про те, що реконструкція житлового будинку [ADDRESS] проведена самовільно. За таких обставин, з огляду на вищезазначене суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання за нею та відповідачем по частині, об`єкту незавершенного будівництва за адресою: [ADDRESS] до задоволення не підлягають. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем та відповідачем по частині на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер 2124880302:04:002:0083) по [ADDRESS] суд виходить з наступного. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Разом із тим, відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як встановлено в ході розгляду справи, земельна ділянка площею 0,25\~га для\~будівництва та\~обслуговування житлового\~будинку (кадастровий\~номер 2124880302:04:002:0083)\~по [ADDRESS] отримана [PERSON] на підставі рішення Баранинської сільської ради від 27.03.2009 року за № 13, у відповідності до ст. 121 ЗК України, а тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову у частині визнання за позивачем та відповідачем по частині зазначеної земельної ділянки. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України"). А тому розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed