Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

І. Суть позовної заяви 1.1. Представник [PERSON] звернулася до суду із позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] (а.с.4-10 т.1), в якому просила: (1) визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 06.08.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гончаровою О.С. за реєстровим номером 255, в частині покупця, перевівши право покупця за цим договором на [PERSON] ; (2) визнати недійсним з моменту укладення договір дарування, укладений [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. за реєстровим номером 3045; (3) визнати за [PERSON] в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, право спільної часткової власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 198,30 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 984904051106, що зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 18022739 від 14.12.2016 року, внесений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32916750 від 14.12.2016 року; (4) припинити право приватної власності [PERSON] на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 198,30 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 984904051106, що зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 18022739 від 14.12.2016 року, внесений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32916750 від 14.12.2016 року. 1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.11.2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м. Разом з тим, окрім квартири, яка стала предметом спірних правовідносин між колишнім подружжям у справі №500/6458/17, [PERSON] під час шлюбу 06.08.2003 року (тобто у період з 07.06.2002 року по 11.09.2012 року) за договором купівлі-продажу, оформленим приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гончаровою О.С. за реєстровим номером 255, на мати відповідача [PERSON] із спільних коштів подружжя було сплачено на придбання житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 198,30 кв.м. [PERSON] оформив відповідні речові права на житловий будинок на свою мати з метою штучного виведення вказаного нерухомого майна з переліку майна об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Такий прихований та протиправний характер намірів та дій [PERSON] підтверджується тими обставинами, що мати відповідача, починаючи з 07.04.2006 року і до теперішнього часу проживає у житловому будинку [ADDRESS] , а до того з 11.10.1985 року проживала у будинку [ADDRESS] , тобто не мала потреби у придбанні іншого нерухомого майна для власного користування чи з метою передачі його в оренду тощо. Крім того, незважаючи на факт оформлення речових прав на спірний житловий будинок на [PERSON] вказаний житловий будинок фактично куплявся з метою спільного проживання подружжя, що підтверджується фактом реєстрації в ньому місця проживання [PERSON] . Саме з такою метою житловий будинок використовувався подружжям до листопада 2011 року, тобто до початку розлучення. Вже після розірвання шлюбу 31.08.2012 року у зв`язку з відсутністю спору щодо умов та порядку користування спільним майном, [PERSON] на прохання свого сина переоформила на нього речові права на житловий будинок [ADDRESS] шляхом укладення договору дарування від 14.12.2016 року. Після розлучення [PERSON] залишився проживати у придбаному спільно з [PERSON] під час шлюбу та оформленому на [PERSON] житловому будинку. Звернув увагу, що фактичним платником коштів за придбання за договором купівлі-продажу від 06.08.2003 року житлового будинку є колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] , у той час як вказаний правочин було вчинено його матір`ю [PERSON] з метою приховування особи вигодонабувача у придбанні нерухомого майна. Таким чином, вважає, що вказаний договір купівлі-продажу слід визнати частково недійсним у частині покупця відповідно до ст.ст.203, 215-217, 655 ЦК України, перевівши право покупця на цим договором на [PERSON] . Також вважає, що під час укладення договору дарування від 14.12.2016 року мав місце прихований та протиправний характер намірів та дій [PERSON] , оскільки [PERSON] ніколи не вступала у володіння об`єктом дарування, а рівно не передавала та не могла передати його в подальшому обдарованому. На думку представника позивачки, [PERSON] і [PERSON] , які є близькими родичами, уклали правочин, який не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином (фактичну передачу майна), а дії сторін були направлені лише на фіктивний (формальний) перехід прав власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від «посягань» колишньої дружини у зв`язку з виникненням спору щодо поділу майна колишнього подружжя. За таких підстав, просила визнати договір дарування недійсним відповідно до чч.1, 5 ст.203, 215, 234 ЦК України. Штучний характер правочинів відкрився лише під час розгляду справи №500/6458/17 з пояснень [PERSON] та свідків. 1.3.\~Також,\~17.01.2020\~року [PERSON] \~звернулася із\~заявою про\~забезпечення позову\~шляхом накладення\~арешту на\~житловий будинок\~ [ADDRESS] (а.с.31,\~32 т.1). ІІ. Процедура 2.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17.01.2020 року, справа №946/263/20 передана на розгляд судді Жигуліна С.М. (а.с.29 т.1).\~ 2.2. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.01.2020 року, заява про забезпечення позову передана на розгляд судді Жигуліна С.М. (а.с.33 т.1).\~ 2.3. Ухвалою судді Жигуліна С.М. від 27.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.38 т.1). 2.4. Ухвалою судді Жигуліна С.М. від 10.03.2020 року задоволені заяви [PERSON] про витребування доказів та забезпечення позову (а.с.40, 41 т.1). 2.5. Ухвалою суду від 23.11.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.162 т.1). 2.6. Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 22.06.2022 року, справа №946/263/20 передана на розгляд судді Бальжик О.І.. (а.с.182, 183 т.1).\~ 2.7. Ухвалою судді Бальжик О.І. від 24.06.2022 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.184 т.1). 2.8. Ухвалою суду від 05.09.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.225, 226 т.1). 2.9. Під час розгляду справи здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.\~ ІІІ. Позиція учасників 3.1. У судовому засіданні позивачка та її представник позовну заяву підтримали у повному обсязі та наполягали на її задоволенні на підставі викладених у ній доводів. Додатково, представник позивачки зазначив, що у 1994 році позивачка познайомилася із [PERSON] на території російської федерації, де через деякий час між ними почалися фактичні шлюбні відносини. У 2000 році відповідач почав ходити у рейс. У 2001 році [PERSON] переїхала до [PERSON] на територію України. Протягом всього часу [PERSON] працювала; подружжя мали спільний бюджет та накопичували грошові кошти. 07.06.2002 року між сторонами зареєстровано шлюб. У 2003 році подружжям вирішено придбати житловий будинок по [ADDRESS] . У зв`язку із цим, сторони продали спільну квартиру на товарній біржі та ще половину грошей взяли у борг. Зважаючи на те, що позивачка була громадянкою російської федерації, а відповідач постійно ходив у рейси, було прийнято рішення оформити спірний житловий будинок на матір. При цьому, фактичним покупцем та платником грошових коштів було колишнє подружжя. Свекруха будь-яких заощаджень не мала. Оскільки житловий будинок був придатний для проживання, одразу після укладення договору купівлі-продажу та реєстрації права власності, подружжя зареєструвалося у ньому. В подальшому спірний житловий будинок був реконструйований сторонами за спільні грошові кошти. Реконструкція тривала приблизно до 2009 року; за наслідками реконструкції площа житлового будинку збільшилася. [INFO] у сторін народилася дочка. Хрестини дитини робили вже в реконструйованому житловому будинку. У 2012 році сторони вирішили розірвати шлюб. Спільне майно подружжя становили: житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Між подружжям була досягнута домовленість щодо поділу спільного майна: позивачці з дочкою квартира, відповідачу житловий будинок. У зв`язку із цим, [PERSON] не заперечувала проти того факту, що житловий будинок був зареєстрований на матір чоловіка. У 2017 році [PERSON] легалізував реконструйований житловий будинок та оформив право власності на нього через договір дарування. Цього ж року, у листопаді-грудні, відповідач [PERSON] звернувся із позовом про поділ спільного майна, яким просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Таким чином, на його думку, строк позовної давності має обчислюватися саме з цієї дати, адже саме тоді були порушені права [PERSON] . 3.2. Відповідач [PERSON] , будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, направивши 13.10.2020 року відзив на позовну заяву (а.с.74-86 т.1), за змістом якого позивачка на підтвердження викладених у позовній заяві доводів не надала жодного належного та допустимого доказу, зокрема, що: у неї та [PERSON] у 2003 році були спільні кошти подружжя, достатні для оплати вартості спірного житлового будинку та що такими коштами здійснювався розрахунок за майно, придбане за оскаржуваним договором купівлі-продажу; що відповідач [PERSON] ніколи не вступала у володіння спірним будинком. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року, на яке посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, не встановлювалися жодні обставини, які підлягають доказуванню в рамках розгляду цієї судової справи. Надана нотаріально завірена заява відповідачки [PERSON] не є заявою по суті чи заявою з процесуальних питань, що подана в рамках розгляду справи. Крім того, вказана заява була подана його матір`ю в рамках розгляду іншої справи, предметом розгляду якої був поділ квартири як спільного сумісного майна подружжя. Додатково звернув увагу, що матір була проти поділу вказаної квартири та бажала, щоб вона залишилася у власності [PERSON] . Після цього, [PERSON] повністю зайняла сторону позивачки та вирішила допомогти штучно збільшити обсяг спільно нажитого майна подружжя, включивши до нього спірний будинок. Повідомлені відповідачкою [PERSON] обставини про те, що житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя не відповідають дійсності. Факт реєстрації [PERSON] за адресою, відмінною від місця знаходження спірного будинку, не свідчить про те, що вона не проживала в даному житлі постійно або тимчасово та не користувалася цим будинком для власних потреб. В свою чергу, реєстрація позивачки та відповідача [PERSON] у спірному будинку не може бути підтвердженням будь-яких прав вказаних осіб на будинок, крім права проживати в ньому. Факт реєстрації позивачки в спірному житловому будинку було обумовлено тим, що вона є громадянкою іншої країни та могла отримати право постійно проживати на території України. Оскільки у [PERSON] не було будь-яких родинних зв`язків та нерухомого майна на території України, [PERSON] погодилася зареєструвати її за адресою спірного будинку. Також зазначив, що на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу сторони перебували у шлюбі лише один рік та не мали постійного місця роботи, а отже стабільного доходу й заощаджень. Крім того, ні позивачка, ні відповідач [PERSON] у вказаний період не відчужували будь-яке майно та не мали джерел, з яких було б можливим отримати кошти для придбання будинку. За змістом оскаржуваного договору підтверджено, що розрахунок за будинок проведено саме [PERSON] і доказів на спростування даних обставин позивачкою не надано. Разом з тим, за два дні до укладення оскаржуваного договору [PERSON] продала належну їй на праві власності квартиру, що доводить факт наміру останньої придбати житловий будинок. Вказані обставини, на думку представника відповідача, підтверджують, що лише його матір мала грошові кошти для оплати вартості спірної нерухомості. Після придбання житлового будинку [PERSON] , як власник, використовувала його для власного проживання, проживання членів сім`ї та зберігання власних речей. Дані обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи №2-7758-2005 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та відділу ДВС в м. Ізмаїл. У позовній заяві позивачка особисто стверджувала, що житловий будинок [ADDRESS] належить матері її чоловіка, в якому вони проживають тимчасово. Вказані обставини сторони підтвердили у судовому засіданні. В подальшому факт належності спірного житлового будинку [PERSON] на праві власності, а також факт наявності її речей в ньому, було встановлено судовим рішенням від 23.01.2006 року. Крім того, [PERSON] як власник недобудованого будинку реалізувала правомочності стосовно розпорядження спірним майном, а саме проводила в ньому реконструкцію, спрямовану на збільшення площі будинку, зміну його технічних характеристик та поліпшення якісних характеристик. Звернув увагу, що фактично у власність відповідачки за вказаним договором перейшов об`єкт незавершеного будівництва з виконанням робіт на 95%, а не житловий будинок, як нерухоме майно. Протягом 2015-2016 років [PERSON] здійснювалися роботи з суттєвої перебудови будинку, в ході яких було кардинально змінено його технічні характеристики, розміри, знесено більшу частину надвірних споруд, добудовано прибудову та мансардний поверх, збудовано гараж. Як об`єкт нерухомого майна житловий будинок виник 05.07.2016 року, а право власності на нього виникло у [PERSON] 25.07.2016 року. Отже, право власності у відповідачки виникло не на підставі договору купівлі-продажу, а по факту реконструкції та введення цього майна в експлуатацію у 2016 році. В подальшому реконструйований житловий будинок став об`єктом дарування. Оскаржуваний договір дарування відповідав намірам обдарованого та дарувальника, жодних прихованих та протиправних намірів у сторін правочину не було, договір виконано сторонами, а тому правові підстави для визнання цього правочину фіктивним відсутні. До моменту укладення договору дарування, [PERSON] проживав у спірному житловому будинку як член сім`ї власника, мав право користуватися житлом, але не мав правомочностей власника. Звернув увагу, що мати подарувала йому житловий будинок більше ніж через чотири роки після розірвання шлюбу, а тому ніякого правового зв`язку між припиненням шлюбу та наступною передачею майна у дар немає. Крім того, майже 15 років позивачка знала про укладення [PERSON] договору купівлі-продажу, але протягом вказаного періоду жодного разу не зверталася до суду із позовом про визнання цього договору недійсним; обставин, які б перешкоджали зверненню до суду, не існувало. Отже, строк позовної давності для оскарження договору купівлі-продажу на момент звернення [PERSON] сплинув. Таким чином, просив застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог та на цій підставі відмовити у їх задоволенні. 3.3. Представник відповідача [PERSON] вважала позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню на підставі заперечень, наданих у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що станом на час придбання житлового будинку [ADDRESS] сторони перебували у зареєстрованому шлюбі менше одного року. Факт реєстрації сторін у спірному житловому будинку ні про що не свідчить, адже позивачка була громадянкою іншої держави. В оскаржуваному договорі чітко зазначено, що [PERSON] внесла за житловий будинок грошові кошти, а тому оскаржувати цей факт через 20 років немає підстав. Звернула увагу, що відповідачка [PERSON] за два дні до оскаржуваного договору купівлі-продажу продала квартиру на Бессарабській товарній біржі. Дана обставина позивачкою не спростована. Крім того, у 2005 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, в якому зазначили, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] та що в ньому знаходяться її особисті речі. Також, згідно із вказаною позовною заявою, підписаною особисто позивачкою та відповідачкою, [PERSON] та [PERSON] проживали у будинку [PERSON] тимчасово. Як встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2006 року спірний житловий будинок належить відповідачці [PERSON] , а тому відділ державної виконавчої служби зобов`язано повернути [PERSON] та [PERSON] описане і арештоване майно. Крім того, на її думку, предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу був незакінчений будівництвом житловий будинок, в той час як предметом договору дарування житловий будинок, реконструкція якого була почата і завершена після розірвання між сторонами шлюбу. Згідно з Декларацією замовником на виконання будівельних робіт є [PERSON] . Таким чином, у [PERSON] виникло право власності не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі введення його в експлуатацію. Доказів того, що позивачка приймала участь у реконструкції житлового будинку не надано. Також вважає, що у відповідачки [PERSON] була усвідомлена воля на відчуження спірного житлового будинку за договором дарування. Із позовом [PERSON] звернулася через 20 років, в той час як строк позовної давності становить 3 роки. На її думку, порушення усної домовленості щодо поділу спільного майна подружжя не є підставою для поновлення строку позовної давності. Вважала, що показання відповідачки [PERSON] , допитаної в якості свідка, не можуть бути допустимим доказом на підтвердження позовних вимог, оскільки між нею та відповідачем [PERSON] зіпсувалися відносини, а отже є підстави вважати, що вона не є неупередженою. 3.4. Відповідачка [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що доводи [PERSON] , викладені у позовній заяві, відповідають дійсності. Грошові кошти на придбання спірного житлового будинку вона сторонам не давала. Бути покупцем за оскаржуваним договором купівлі-продажу її попросили син з невісткою. Одразу після оформлення права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , [PERSON] та її син почали проживати в ньому та одночасно робити реконструкцію за спільні кошти. Реконструкція житлового будинку закінчилася у 2009 році, оскільки хрестини онуки за участю 30 гостей святкували в ньому. Коли сторони вирішили розлучитися, в її присутності між ними була досягнута домовленість щодо поділу спільного майна: [PERSON] квартира, Валику житловий будинок. В подальшому, вона подарувала спірний житловий будинок синові, вважаючи, що він не образить свою колишню дружину і дочку. Будучи допитаною в якості свідка відповідачка [PERSON] пояснила, що з сином [PERSON] не спілкується протягом шести років, з позивачкою [PERSON] добрі стосунки. З 1994 року по 2000 рік сторони спільно проживали на території російської федерації. У 2001 році [PERSON] повернувся до України. Через декілька місяців, на Новий рік, приїхала [PERSON] . У 2002 році [PERSON] переїхала до України вже на постійне місце проживання. В середині 2002 року сторони розписалися. До реєстрації шлюбу сторонами була придбана квартира, в якій вони проживали. У 2003 році син з невісткою вирішили придбати житловий будинок поруч з нею, який оформити на неї, оскільки син ходив до рейсу, а [PERSON] громадянка іншої країни. Протягом шести років сторони добудовували та облаштовували житловий будинок. [PERSON] ходив в рейс, [PERSON] працювала бухгалтером. У 2009 році у сторін народилася дочка. Через два місяці після народження онуки сторони похрестили її; святкували великою компанією у спірному житловому будинку. Через деякий час [PERSON] повідомив їй, що має намір розлучитися з [PERSON] , оскільки втратив почуття любові. На її запитання, чи не образить він свою дружину та дитину, син відповів, що не образить. У листопаді 2011 року її син [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] з метою окремого проживання в ній [PERSON] та їх спільної дитини [PERSON] . Таке рішення було прийнято з метою реалізації спільної домовленості про те, що після розлучення у розпорядження [PERSON] залишиться оформлений на неї житловий будинок [ADDRESS] з наявним в ньому майном, а також придбаний під час шлюбу автомобіль. Після розірвання шлюбу [PERSON] за власні кошти зробила ремонт у придбаній квартирі. На час проведення ремонтних робіт невістка з її онукою проживали спільно з нею. [PERSON] після розлучення залишився проживати у житловому будинку [ADDRESS] . Стверджує, що вказаний житловий будинок був придбаний її сином [PERSON] спільно з [PERSON] під час шлюбу, але оформлено на неї. В подальшому, на прохання сина вона подарувала цей будинок йому, оскільки вважала, що між ним та його колишньою дружиною досягнута домовленість щодо поділу спільного нерухомого майна. Але, в подальшому, її син в порушення досягнутої домовленості звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частини квартири, яку було придбано, як вона вже зазначила, для окремого проживання [PERSON] та її онуки у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Вважає таку поведінку сина аморальною та такою, що суперечить її вихованню. Звернула увагу, що жодних грошових коштів на придбання спірного житлового будинку, його реконструкцію, а також на придбання квартири, яка була так само оформлена на неї та яку було відчужено за два дні до придбання спірного житлового будинку, вона не давала. Всі об`єкти нерухомого майна придбавались її сином та невісткою під час шлюбу за спільні кошти. Після 2017 року відповідач лише побудував фонтан. Всіма документами, щодо введення житлового будинку в експлуатацію займався син, жодних документів вона не підписувала. В останні судові засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи у її відсутність. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст правовідносин. 4.1. У судовому засіданні встановлено, що 04.08.2003 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з пункту другого договору, вказаний об`єкт нерухомості належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №АЕІ №972289від 13.03.2002 року (а.с.99 т.1). 4.2. 06.08.2003 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила незакінчений будівництвом з виконанням будівельних робіт на 95% житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, позначеного в плані літерою «А» та надвірних споруд: «Б» - уборна, «В» - літня кухня, «Г» - сарай, інші надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці розміром 477 кв.м (а.с.50 т.1). 4.3. 23.01.2006 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області задоволено позов [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та відділу державної виконавчої служби в м. Ізмаїлі та Ізмаїльському районі про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту. Як вбачається з описової частини рішення, позивачі в обґрунтування позовних вимог послалися на те, що [PERSON] належить арештовані виконавчою службою у будинку [ADDRESS] телевізор та фотоапарат, [PERSON] магнітола та пральна машина, розетки та вимикачі, родіотелефон, пилосос, холодильник, [PERSON] комп`ютер, велосипед та диктофон. Третя особа на стороні відповідача вважала, що таким чином [PERSON] бажає ухилитися від сплати йому боргу. Згідно з мотивувальною частиною рішення житловий будинок по [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] на праві власності, що підтверджене договором купівлі-продажу (а.с.95 т.1). 4.4. 31.08.2012 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.06.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №182. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки та ведення спільного господарства у листопаді 2011 року (а.с.16 т.1). 4.5. Як вбачається з Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, повідомлення замовника [PERSON] про початок виконання будівельних робіт датовано 14.08.2015 року; житловий будинок з будівництвом прибудови та мансардного поверху, будівництвом прибудованого гаражу, із знесенням існуючих будівель літньої кухні літ. В, навісу літ. в, сараю літ. Г за адресою: [ADDRESS] , прибудова літ. А1, гараж літ. Б; з підвалом та мансардою загальною площею 198,3 кв.м, житловою площею 127,8 кв.м, нежитловою площею 70,5 кв.м, закінчений будівництвом та готовий до експлуатації 05.07.2016 року (а.с.87 т.1). 4.6. 14.12.2016 року [PERSON] за договором дарування передала у власність [PERSON] безоплатно належні їй на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та в цілому складається із: літ. А будинок житловий, загальною площею 198,3 кв.м, житловою площею 127,8 кв.м, літ. Б гараж, літ. Г вбиральня, №1-6 надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці площею 0,0521 га, кадастровий номер земельної ділянки: 5110600000:01:035:0367 (а.с.52 т.1). 4.7. 29.11.2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Згідно описової частини рішення, позивач [PERSON] одним із доводів в обґрунтування позовних вимог зазначив факт звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання спільної дочки в сумі 26\~600 гривень та відмови останньої від аліментів в обмін на його відмову від права власності на наявну у нього частку спільної квартири (а.с.17-21 т.1). \~ \~ \~ \~V. Оцінка та висновки суду 5.1. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши відповідачку [PERSON] в якості свідка, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. 5.2. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої\~статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 5.3. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). 5.4. Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.\~ 5.5. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 5.6. Вирішуючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання покупцем за договором купівлі-продажу, суд виходить з такого. 5.7. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. \~ 5.8. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, суд при розгляді справи керується положеннями ЦК УРСР 1963 року. \~ 5.9. Так, нормами ст.224 ЦК УРСР, діючими на момент спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. 5.10. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. 5.11. Стаття 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. 5.12. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~статті 58 ЦК УРСР має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 5.13. Відповідно до статті 60 ЦК УРСР недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. 5.14. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed