Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 10.12.2018 року по справі №626/1985/18, шлюб між, [PERSON] , [INFO] та відповідачем, [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 10 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Красноградського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №80, було розірвано. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис №38 та видано Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 01.12.2015 року (копія свідоцтва про народження додається). На сьогоднішній день, місцезнаходження відповідача не відоме, він ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшому житті, не цікавиться станом здоров`я дитини, не виконує покладених законом на батьків обов`язків. Всі питання щодо виховання дочки вирішуються самостійно позивачкою без участі та підтримки з боку відповідача. Згідно судового наказу №626/2529/18 від 26.11.2018 року Красноградського районного суду, про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки, [PERSON] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментам від 30.06.2023 року №37519, станом на 30.06.2023 року заборгованість по аліментам [PERSON] , становить - 186 203,52 гривень. Це свідчить про те, що відповідач ухиляється від свого обов`язку по утриманні та забезпеченні дочки. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Рух справи в суді. Ухвалою Краснограградського районного суду Харківської області від 11.07.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та ухвалою від 22.09.2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 18.10.2023 року. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Учасники судового процесу в судове засідання не з`явились. Від представника позивача - адвоката Билим О.М. до суду надійшла письмова заява в якій просить розглядати справу за відсутності представника сторони позивача, на позові наполягає і проти заочного розгляду справи не заперечує. Від представника третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради Харківської області до суду надійшла письмова заява в якій просить розглядати справу за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Також ними надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Так як відповідач в судове засідання не з`явся, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення, від нього до суду не надходило заяв про розгляд справи за його відсутності, не подав відзив, згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого рішення. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Позиція суду. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 10.12.2018 року по справі №626/1985/18, шлюб між, [PERSON] , [INFO] та відповідачем, [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 10 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Красноградського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №80, було розірвано. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис №38 та видано Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 01.12.2015 року. На момент подачі позову місцезнаходження відповідача було не відоме, він ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшому житті, не цікавиться станом здоров`я дитини, не виконує покладених законом на батьків обов`язків. Всі питання щодо виховання дочки вирішуються самостійно позивачкою без участі та підтримки з боку відповідача. Однак в ході розгляду справи з`ясувалося, що відповідач [PERSON] засуджений вироком Красноградського районного суду Харківської області від 23.09.2023 року за ч.2 ст.185 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі і на даний час відбуває реальне покарання в ДУ Темнівська ВК №100. Крім того, раніше останній також неодноразово був судимий за корисні злочини і злочини пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів. Згідно судового наказу №626/2529/18 від 26.11.2018 року Красноградського районного суду, про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки, [PERSON] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментам від 30.06.2023 року №37519, станом на 30.06.2023 року заборгованість по аліментам [PERSON] , становить - 186 203,52 гривень. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради від 20.09.2023 року №02-24/4955 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до дочки [PERSON] , [INFO] . Вказане свідчить про те, що відповідач ухиляється від свого обов`язку по утриманні та забезпеченні дочки. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Судовим розглядом встановлено, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків відносно доньки, не приймає участь у вихованні, лікуванні та навчанні дитини, не турбується про її здоров`я, не виявляє у відношенні до дитини батьківської турботи, що дійсно вказує на неналежне виконання батьківських обов`язків, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, в розумінні законодавчих положень. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини - батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином сукупністю наведених доказів підтверджується, що відповідач не займається та не бажає займатися вихованням дочки, що у відповідності до ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Зазначені факти, суд розцінює як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідоме нехтування нею своїх батьківських обов`язків, що підтверджує відсутність серйозного ставлення нею до своїх батьківських обов`язків, не бажання займатися вихованням доньки, наявність яких відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача прав по відношенню до її дитини, оскільки вона не займається вихованням дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, тобто самоусунулась від виховання та утримання доньки. Таким чином, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову в частині про позбавлення батьківських прав. Згідно ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Так як відповідно до судового наказу Красноградського районного суду Харківської області від 26.11.2018 року з відповідача вже стягуються аліменти на утримання дочки, тому під час винесення рішення про позбавлення батьківських прав питання про стягнення аліментів не вирішується. Висновки за результатами розгляду справи. На підставі вищевикладеного, перевіривши матеріали цивільної справи та надані докази, суд приходить до висновку, що даний позов про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підлягає задоволенню частково, оскільки це буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу її право на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дитиною у відповідності зі ст. 168 СК України, якщо це не причинить шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи, що в свою чергу, на думку суду, буде стимулювати відповідача до виправлення та надасть можливість в майбутньому, при наявності у неї бажання, звернутись до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Розподіл судових витрат. В позовній заяві позивач, у разі задоволення його позовних вимог, не наполягав на стягненні з відповідача на користь позивача понесених судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved