Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

1. 04 липня 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що не брала участь у приватизації житлового приміщення. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка звернулася до органу приватизації із заявою про приватизацію житлового приміщення у гуртожитку, яке вона займає, проте їй було відмовлено через непідтвердження відомостей про неучасть у приватизації раніше. Позивачка відповідає визначеним законом критеріям, що дозволяють їй брати участь у приватизації житла, що стало причиною звернення до суду з позовом про визнання її такою, що не брала участь у приватизації житлового приміщення (а.с.а.с. 1 10). 2. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, пояснивши, що звернулася до органу приватизації із заявою про приватизацію житлового приміщення у гуртожитку, яке вона займає від 1997 року, проте їй було відмовлено через непідтвердження відомостей про невикористання нею житлових чеків раніше. 3. Представник відповідача до суду не з`явився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). 4. 02 вересня 2023 року відповідач подав до суду відзив на позов, який у зв`язку з порушенням визначеного судом строку його подання був залишений без розгляду (а.с.а.с. 66 68, 74). 5. 27 вересня 2023 року у засіданні суд постановив ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. 6. Заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 7. Судом встановлено, що позивачка від 22.12.2004 зареєстрована і мешкає у квартирі [ADDRESS] (гуртожиток) із сином [PERSON] (а.с.а.с. 11, 12, 25, 29, 32). 8. Будинок [ADDRESS] (гуртожиток) обліковується на балансі комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпровської міської ради та перебуває у власності територіальної громади м. Дніпра (а.с.а.с. 26, 27, 34). 9. Позивачка звернулася до відповідача із заявою про приватизацію вказаного житла та отримала відповідь, згідно з якою наданий нею пакет документів містив низку недоліків: зокрема, відсутність доказів того, що позивачка раніше не брала участі у приватизації (а.с. 31). 10. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. 11. Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. 12. За правилами, встановленими статтею 345 Цивільного кодексу України (далі ЦК), фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. 13. Частинами першою третьою статті 8 Закону України від 19.06.1992 №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі\~ Закон\~№ 2482-XII) визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. 14. За приписами частини першої статті 2 Закону №2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. 15. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 5 Закону №2482-XII право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. 16. Згідно з частинами десятою, одинадцятою статті 8 Закону №2482-XII органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. 17. Аналіз приведених вище норм, свідчить про те, що позивачка має безумовне право на приватизацію, оскільки зареєстрована і постійно проживає у вказаному нею житлі. 18. При цьому позивачка раніше не брала участі у приватизації державного (комунального) житлового фонду, про що додатково свідчать надані нею докази, а саме: - архівна довідка федеральної державної бюджетної освітньої установи вищої освіти «Саратовська державна консерваторія імені Л.В. Собінова» від 29.01.2020 №82, згідно з якою до 08.06.1995 позивачка перебувала на території російської федерації, навчаючись на денному відділенні учбового закладу (а.с. 23); - лист комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 14.02.2022 №1856, згідно з яким позивачка не набувала права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 34); - лист комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 26.01.2023 №638, згідно з яким позивачка не набувала права власності на житлові приміщення у будинку [ADDRESS] , у якому вона мешкала раніше (а.с.а.с. 33, 35); - інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 09.11.2022 №314692074, згідно з якою позивачка не набувала права власності на жодний об`єкт нерухомого майна (а.с. 43). 19. Викладене підтверджує той факт, що позивачка не використовувала житлові чеки та не брала участі у приватизації державного (комунального) житлового фонду. 20. Разом з цим, суд вважає саму вимогу органу приватизації про надання позивачкою відомостей про те, що раніше вона не використала своє право на приватизацію (не використала житлові чеки), безпідставною, оскільки встановлення цієї обставини має відноситись до виключної компетенції держави, яка, виконуючи функції з владного регулювання усіх без винятку суспільних правовідносин, зобов`язана мати власний, самодостатній, незалежний, а головне ефективний, механізм з отримання такої інформації, без покладання цього тягаря на громадян. 21. Між тим, суд вважає спосіб захисту порушеного права, обраний позивачкою, неефективним і доходить висновку про можливість задоволення позову в іншій спосіб з огляду на таке. 22. За правилами, встановленими частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі \- ЦПК) , завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 23. Частиною 1 статті 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 24. За приписами частин 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 25. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 26. Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 ЦК, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 27. При цьому згідно з частинами 1, 2 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 28. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. 29. Процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК та статті 5 ЦПК. 30. Крім того, стала судова практика визначає додатковий критерій належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, згідно з яким такий спосіб має також бути ефективним, тобто таким, що тягне за собою настання для позивача реальних позитивних правових наслідків у вигляді повного або часткового поновлення порушеного права. 31. На думку суду, з огляду на викладене ефективним способом захисту порушеного права позивачки є встановлення факту неучасті позивачки у приватизації державного (комунального) житлового фонду. 32. При цьому застосування судом такого способу захисту порушеного права не містить ознаки порушення приписів частин 1, 3 статті 13 ЦПК, оскільки по суті не виходить за встановлені у позові межі. 33.

Outcome: partial