Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якою просили визнати [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №41/27 від 12.09.2012 року «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку за адресою: [ADDRESS] », з урахуванням рішення Дніпровської міської ради №26/27 від 06.12.2017 «Про внесення змін до рішення міської ради від 12.09.2012 №41/27 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку за адресою: [ADDRESS] », надана згода на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку за адресою: [ADDRESS] від Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» з передачею на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради згідно з актами приймання-передачі. В кімнаті 318, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] ; з 01.08.2014 відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я відповідача для оплати комунальних послуг; ордер на зайняття житлової площі у гуртожитку відсутній; нарахування за комунальні послуги припинені. Згідно актів, складеними представниками КП «Жилсервіс-5» ДМР, відповідач за зазначеною адресою не проживає більше ніж 6 місяців без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. Правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, щодо подачі відзиву на позовну заяву, відповідач не скористалась. Представником позивача була подана заява, згідно якої остання наполягала на задоволенні позовних вимог та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач не з`явилась в судове засідання; належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання; не подала відзив, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надала, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Комунального підприємства «Жилсервіс-5» в судове засідання не з`явився, адвокатом Проценко В.М. була надана на адресу суду письмова заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради не з`явився в судове засідання, просили розглянути справу без участі представника третьої особи. Згідно ч.2\~ст.247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Статтями\~1,2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. Статтею\~3 ЦК України\~визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1\~ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено,\~\~що рішенням Дніпропетровської міської ради №41/27 від 12.09.2012 року «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку за адресою: [ADDRESS] », з урахуванням рішення Дніпровської міської ради №26/27 від 06.12.2017 «Про внесення змін до рішення міської ради від 12.09.2012 №41/27 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку за адресою: [ADDRESS] », надана згода на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку за адресою: [ADDRESS] від Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» з передачею на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради згідно з актами приймання-передачі (а.с.68-69). Згідно довідки №02/084 від 12.07.2021 зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована 1 особа - [PERSON] , 1957 р.н., з 27.09.1976 року (а.с.18). За інформацією, наданою Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» ДМР, [PERSON] зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] , проте, не мешкає (а.с. 6). Як вбачається з актів обстеження об`єкту житлової нерухомості від 20.03.2020 року, 11.02.2021 року, 01.03.2021, 13.06.2021 року, 29.06.2021, 08.10.2021, 19.11.2019 року, складеними КП «Жилсервіс-5» ДМР, [PERSON] , [INFO] за зазначеною адресою: [ADDRESS] , не проживає, кімната опечатана (а.с. 8-10, 15-17). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , кожна окремо, та які є майстрами КП «Жилсервіс-5», підтвердили, що відповідач не проживає у кімнаті [ADDRESS] з 2021 року без поважних причин. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Згідно повідомлення відділу РАГСу №896/06.9-43 від 28.03.2023, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актових записів про смерть [PERSON] , [INFO] , станом на 24.03.2023, не виявлено (а.с.66). Як вбачається з довідки від 04.04.2023 р., в кімнаті 318, що знаходиться в будинку [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] ; з 01.08.2014 відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я відповідача для оплати комунальних послуг; ордер на зайняття житлової площі у гуртожитку відсутній; нарахування за комунальні послуги припинені (а.с.67). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункт першому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", який є чинним, передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. Згідно з роз`ясненнями, наданими Верховним Судом України у п. п. 10, 11 цієї постанови, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору. Таким чином, під час вирішення питання про втрату наймачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року при розгляді справи № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Як убачається з позовної заяви, як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, позивач посилався на положення ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідача у спірному житлі, понад шість місяців. Отже, на підтвердження доводів позовної заяви позивач надав суду акти обстеження об`єкту житлової нерухомості від 20.03.2020 року, 11.02.2021, 01.03.2021, 13.06.2021, 29.06.2021, 08.10.2021, 19.11.2019, складеними КП «Жилсервіс-5» ДМР, згідно яких відповідач [PERSON] в спірній кімнаті не проживає. Також, показами свідків було підтверджено, що відповідач не проживає у спірній кімнаті без поважних причин понад шість місяців. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, суд вважає, що наявні підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~270, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved