Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

АТ КБ «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно з відповідачів заборгованість розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № CLTR-000000012121 від 20 березня 2008 року, що становить 56423,99 грн сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість та 295436,03 грн. 02 коп. сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість. В обґрунтування позову зазначається, що 15 жовтня 2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», а 12 серпня 2022 року змінено назву АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Сенс Банк», тобто позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Укрсоцбанк». Рішенням Теплодарського міського суду від 11 вересня 2014 року було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за Договором про іпотечний кредит від 20 березня 2008 року у загальному розмірі 628413, 65 грн.. Відповідачами борг не погашається, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України Банк має право на стягнення з боржників боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, що також зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи № 5017/1987/2012. Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, на підставі ч. 1 ст. 274 ЦПК України, із викликом сторін у судове засідання. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідачі звернулись до суду с заявою про розгляд справи за їх відсутності, при цьому зазначили, що позов визнають частково та просять врахувати Закон України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ та звільнити від відповідальності з 24 лютого 2022 року. Розгляд справи відбувався за відсутності сторін, фіксування процесу технічними засобами не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк». Судом встановлено, що 20.03.2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого з усіма правами є ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про іпотечний кредит №CLTR - 000000012121. Відповідно до положень вищезазначеного договору, [PERSON] на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у розмірі 45000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості та зі сплатою відсотків. \~Наданий [PERSON] кредит забезпечений порукою фізичною особою [PERSON] , про що 20.03.2008 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки №CLTR 000000012121/P. Згідно зазначеного договору, [PERSON] поручається перед банком за виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється Кредитним договором та його додатками. Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 11 вересня 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором про іпотечний кредит №CLTR 00000012121 від 20.03.2008 року в загальній сумі 628413 (шістсот двадцять вісім тисяч чотириста тринадцять) гривень 65 копійок, яка складається з: 493813,75 грн. сума заборгованості за кредитом; 122963,13 грн. сума заборгованості за відсотками; 1474,95 грн. розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 10616,82 грн. розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків. АТ «СенсБанк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідач з 2014 року борг не повертають, що останніми не заперечується. АТ «Сенс Банк» відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано 56423,99 грн сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість та 295436,03 грн. 02 коп. сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2022 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 61-540св22). До того, ж Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Також, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідачів суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за час прострочення. Однак, судом встановлено, що Банком проведено розрахунок вимог за період з 28 грудня 2019 року по 27 грудня 2022 року. Так, згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає, зокрема, тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 від 14.03.2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, після цього воєнний стан неодноразово продовжувався та на даний час в Україні продовжує діяти правовий режим воєнного стану. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких даних безпідставним є нарахування Банком з 24 лютого 2022 року до 27 грудня 2022 року суми боргу відповідачам з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Враховуючи вище викладене, суд вважає позовні вимоги Банку обґрунтованими в частині стягнення сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість у розмірі 40707,73 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість у розмірі 128148,14 грн.. Документально підтверджені судові витрати позивача складають, з урахуванням частини задоволених позовних вимог 2163,93,00 грн., які підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: partial