Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

Позивач 23.03.2023 в особі представника [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійсним договору найму (оренди) та просить визнати недійсним договір оренди №29-04-2021, підписаний 29.04.2021 між [PERSON] та ФОП [PERSON] , застосувавши до договору наслідки недійсності правочину. Позовні вимоги мотивовані тим, що у квітні 2021 року [PERSON] вирішила провадити підприємницьку діяльність для чого прийняла рішення орендувати приміщення під грумінг-салон та готель для собак «Собача дача». Приміщення знайшла на сайті ОЛХ та прийшла за адресою: [ADDRESS] , де її зустрів чоловік на ім`я [PERSON] , який заявив, що є власником цього майна. Після огляду приміщення позивачка підписала договір оренди №29-04-2021 з [PERSON] , а чоловік який її зустрів пізніше виявився сином власника приміщення. Позивачка почала використовувати орендоване приміщення. Після впровадження військового стану в Україні, від імені [PERSON] з електронної адреса вказаної у договорі надійшли листи з пропозиціями укласти додаткові угоди до договору оренди, де зменшувалася ціна за оренду приміщень внаслідок запровадження воєнного стану. Підписи орендодавця були відсутні або не сході на те, які було відтворено на договорі оренди. Позивач погодилася на умовами та розраховувалася згідно з встановленими рахунками. Коли дія договору закінчилася, чоловік позивачки [PERSON] передав приміщення [PERSON] сину та було підписано акт прийому-передачі орендованого майна. Після цього з електронної пошти, вказаної у договорі почали приходити листи, що позивач має сплатити кошти у розмірі 130\~000 грн. Оспорюваний договір порушує право позивача на мирне володіння майном, оскільки унаслідок його дії до неї пред`явлено вимоги про стягнення коштів, на які відповідач немає жодного права. Також в договору не було конкретизоване приміщення, яке передавалося в оренду, крім того, орендувалася лише частина приміщення без конкретизації такої частини. Тож, договір підлягає визнанню недійсним у разі, якщо суд дійде висновку про його укладення взагалі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 27.04.2023. До суду 17.04.2023 надійшов відзив від ФОП [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що сторонами визнається факт користуванням майном відповідача, а саме частиною нежитлового приміщення офісу, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100 кв.м. та факт приймання-передачі Об`єкту оренди 31.08.2022. Твердження позивача про передачу приміщення після закінчення строку договору не відповідає дійсності, оскільки строк дії договору був до 30.06.2022. 28.06.2022 відповідач повідомив позивача щодо закінчення дії договору оренди та запропонував продовжити дію договору або ж звільнити орендоване приміщення до 30.06.2022. Позивачка усно погодилася продовжити дію договору, тому відповідач запропонував укласти додаткову угоду №4, якою змінювалися платежі лише за два місці оренди, однак сторони не дійшли згоди відносно зазначеної угоди. Позивач звільнила приміщення через два місяці після закінчення строку договору, не сплативши заборгованість за користування об`єктом оренди, що стало підставою звернення ФОП [PERSON] до суду з позовом (справа №522/17092/22). Спірні правовідносини щодо розрахунків почалися за два тижні до звільнення приміщення. Позивач користувалася об`єктом оренди протягом 448 днів сплативши за цей час 283\~250 грн та подає позов в якому ставить сумнів щодо обізнаності відповідача в укладенні договору та просить провести експертизу, що на думку відповідача, є абсурдом. Син відповідача є його представником та має повноваження на пошук орендаторів, отримання всіх документів та передачу їх на підпис. В договорі чітко визначено його предмет. Судове засідання 27.04.2023 не відбулося, у зв`язку з отриманням повідомлення про замінування приміщення суду та терміновою евакуацією працівників та відвідувачів суду. Наступне засідання призначено на 13.06.2023. У судовому засіданні 13.06.2023 проведеному за участі представника відповідача [PERSON] було відкладено розгляд справи на 13.07.2023 та попереджено представника позивача про наслідки неявки в судове засідання. У судовому засіданні 13.07.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення експертизи, відмовлено у задоволенні клопотання про обов`язкову явку відповідача, з метою узгодження представником позивача з клієнтом позиції, у судовому засіданні було оголошено перерву до 19.07.2023. У судовому засіданні 19.07.2023 було задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 24.08.2023. У судовому засіданні 24.08.2023 було відмовлено представнику позивача [PERSON] у задоволені клопотання про перехід в загальне провадження, було відмовлено у поновленні строків для звернення до суду з заявою про витребування доказів, та повернуто заяву про витребування доказів, у задоволенні клопотання про допит [PERSON] як свідка та у призначенні експертизи. Задоволено клопотання представника позивача про оголошення перерви, перерву оголошено до 12.10.2023. У судове засідання 12.10.2023 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] вчергове звернулася до суду з заявою про відкладення розгляду справи, у зв`язку з участю у розгляді справи в Одеському апеляційному суду о 14:15 год. 12.10.2023. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони. Підстав для задоволення заяви представника позивача про відкладення не встановлено, дата була погоджена з представником позивача у судовому засіданні 24.08.2023, крім того, справа в Одеському апеляційному суді призначена на 14:15 год, тоді як дана справа призначена на 13:00 год. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення виготовлене 17 жовтня 2023 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29 квітня 2021 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди №29-04-2021, згідно п.1.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення (офіс) загальною площею 100,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (об`єкт оренди). Згідно п.4.1. договору оренди, строк оренди за цим Договором встановлюється до 30 червня 2022 року (включно), який обчислюється з моменту передачі орендарю об`єкту оренди за Актом прийому-передачі. Пунктом 5.1. та 5.1.1 договору оренди визначено, що плата за користування об`єктом оренди є платежем, який орендар сплачує орендодавцю за користування об`єктом оренди, незалежно від результату господарської діяльності орендаря. Орендна плата нараховується орендодавцем з моменту передачі об`єкту оренди орендарю. Плата за користування об`єктом оренди за календарний місяць оренди складає у гривнях, що в грошовому еквіваленті зобов`язання становить 1000,00 (одна тисяча) доларів США 00 центів, та додатково включає компенсацію вартості комунальних послуг, що спожиті суборендарем протягом місяця (а.с.10-12). 10 червня 2021 року фізична особа-підприємець [PERSON] та [PERSON] уклали акт прийому-передачі до договору оренди №29-04-2021 від 29.04.2021, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення (офіс), загальною площею 100,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Додаткова угода №1-В від 01.03.2022, додаткова угода №2 від 31.03.2022, додаткова угода №3 від 01.05.2022 та додаткова угода №4 від 01.06.2022, що додані до позову не містять підписів сторін, інформації про їх підписання електронним-цифровим підписом немає (а.с.13-14). На виконання договору оренди №29-04-2021 від 29.04.2021 здійснювалися наступні платежі: 06.05.2021 27\~780 грн, 14.06.2021 18\~970 грн, 05.07.2021 27\~500 грн, 03.08.2021 27\~000 грн, 06.09.2021 27\~000 грн, 05.10.2021 26\~450 грн, 22.10.2021 100 грн, 09.11.2021 26\~200 грн, 08.12.2021 27\~450 грн, 20.01.2022 27\~600 грн, 22.02.2022 28\~300 грн, 13.05.2022 5\~000 грн, 30.05.2022 6\~800 грн, 20.06.2022 7\~100 грн (а.с.64-77). Згідно п.3.8. договору оренди , об`єкт оренди повинен бути повернутий орендарем орендодавцю протягом 5-ти календарних днів з моменту закінчення терміну оренди або припинення (розірвання) договору, в стані, в якому він був переданий в оренду з урахуванням нормального зносу. У разі відмови орендаря від підписання акта прийому-передачі, акт підписується представником орендодавця самостійно з відправкою орендарю примірника акта прийому-передачі. 31 серпня 2022 року [PERSON] підписала акт, відповідно до якого фізична особа-підприємець [PERSON] та [PERSON] уклали акт прийому-передачі до договору оренди №29-04-2021 від 29.04.2021, згідно якого, орендар передав, а орендодавець прийняв з тимчасового платного користування частину нежитлового приміщення (офісу), загальною площею 100,00 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Підпис орендодавця на акті відсутній (а.с.15). 17.08.2022, 26.08.2022 ФОП [PERSON] надсилав [PERSON] листа, згідно якого вона не продовжила дію договору і не здала об`єкт оренди через що у неї утворилася заборгованість (а.с.16-17). Незважаючи на визначене п.3.8. договору оренди право орендодавця самостійно підписати акт, [PERSON] самостійно підписала акт прийому-передачі та направила його ФОП [PERSON] поштою (а.с.16). Підстави нарахування заборгованості з вимогою її сплатити викладені у листі ФОП [PERSON] від 05.09.2022 (а.с.18). [PERSON] звернулася до Одеського районного управління поліції №1 ГУ НП в Одеській області щодо вжиття заходів до [PERSON] який нарахував їй заборгованість та була повідомлена при цивільно-правові відносини між сторонами та відсутність ознак складу кримінального правопорушення (а.с.19). З інформаційної довідки №319726475 від 06.01.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що [PERSON] є власником нежитлового підвального приміщення, загальною площею 126 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.25-28). Дійсно [PERSON] не єдиний власник приміщень за вищевказаною адресою, однак приміщення відповідача не наділене особистим номером, тому така конкретизація в договорі, на що вказує позивач, була неможлива. У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №522/17092/22 за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди. [PERSON] в особі представника [PERSON] 21.03.2023 подала відзив по справі №522/17092/22 (а.с.51-54). Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Істотними умова договору найму (оренди) є предмет договору (ст. 760 ЦК України), орендна плата (ст. 762 ЦК України), строк договору (ст. 763 ЦК України). Сторони підписали договір оренди у якому визначено приміщення, яке передається в оренду, вартість орендної плати та строк дії договору. Сторони не заперечують факт користування приміщенням та здійснення оплати по договору. Між сторонами виник спір з приводу повноти розрахунку по договору ініційований ФОП [PERSON] (справа №522/17092/22). Після подання відзиву по справі №522/17092/22 - 20.03.2023 (дата реєстрації 21.03.2023) представник [PERSON] [PERSON] , 22.03.2023 (дата реєстрації 23.03.2023) подала даний позов, що свідчить про те, що даний спір виник в результаті непогодження [PERSON] з вимогами позову [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Велика Палата Верховного суду в постанові від 26.01.2021 при розгляді справи №522/1528/15-ц дійшла наступних висновків. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного\~боргу чи\~його відсутність,\~як і\~відсутність підстав\~для нарахування\~боргу,\~є предметом\~доказування у\~спорі про\~стягнення з\~відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою чи недійсною, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Обставини наведеної справи не тотожні зі справою, що розглядається, однак, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом після подання відзиву у справі про стягнення з неї заборгованості, хоча мала б доводити свою позицію щодо відсутності обов`язку по сплаті заборгованості саме в тій справі за позовом [PERSON] . Позивачка не довела наявність підстав для визнання договору недійсним, істотні умови договору погоджені сторонами, сторони виконували свої зобов`язання за договором оренди, адже [PERSON] вказує, що користувалася об`єктом оренди та сплачувала орендну плату, відповідач також виконував умови договору. Спір між сторонами про наявність чи відсутність заборгованості по договору оренди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Судові витрати залишаються за сторонами.

Outcome: dismissed