Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

29 березня 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 04 листопада 2021 року та заяви про збільшення позовних вимог від 25.01.2022 року, просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка станом на 10 лютого 2022 року становить 17044,46 дол. США та 48914,57 Євро, та складається із заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 16900,00 дол. США та 48500,00 Євро, 3 проценти річних у розмірі 144,46 дол. США та 414,57 Євро; судові витрати просила покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 лютого 2020 року [PERSON] надала [PERSON] позику у розмірі 16900,00 дол. США та 48500,00 Євро. Позика надавалася короткостроково, однак обов`язку з повернення грошових коштів відповідач не виконує. Таким чином, оскільки відповідач суми боргу своєчасно не повернув, позивач вважає, що на її користь підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 16900,00 дол. США та 48500,00 Євро, а також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період прострочення з 29 жовтня 2021 року по 10 лютого 2022 року, а саме 144,46 дол. США та 414,57 Євро. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.03.2021 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі з призначенням підготовчого судового засідання. 22 жовтня 2021 року представник відповідача - адвокат Капля А.С. подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. За текстом розписки від 28 лютого 2020 року зазначено, відповідач взяв у позивачки 16900,00 дол. США та 48500,00 Євро. Тобто, у розписці не зазначено, що грошові кошти отримано саме в борг, а також не визначено жодних обов`язків з повернення означених грошових коштів. Таким чином, розписка про отримання грошових коштів від 28 лютого 2020 року не містить ані зобов`язання про їх повернення, ані строку повернення, ані дати отримання коштів, фіксації факту їх передачі, а тому не може вважатися договором позики. 01 листопада 2021 року позивачка подала відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Вказала, хоч розписка про отримання грошових коштів від 28 лютого 2020 року не містить прямого зазначення про зобов`язання повернути грошові кошти, однак вона може вважатися договором позики з огляду на законодавство та судову практику, які презюмують обов`язок з повернення боргу без його зазначення у розписці. У розписці відповідача чітко вказано факт отримання коштів та суму, яку він отримав від позивача. Крім того, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а позовні вимоги є обґрунтованими. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 10 лютого 2022 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 19 червня 2023 року за заявою представника відповідача [PERSON] суд забезпечив електронний доказ у справі шляхом огляду у судовому засіданні повідомлень щодо укладання договору позики з абонентом за номером телефону [NUMBER] у мобільному додатку WhatsApp, який встановлено у мобільному телефоні позивача [PERSON] . 07 вересня 2023 року представник відповідача - адвокат Капля А.С. подала письмові пояснення у справі, у яких підтримала доводи відзиву щодо недоведеності позовних вимог. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Пояснила, що познайомилася з відповідачем у 2019 році. У зв`язку з сімейними проблемами [PERSON] попросив надати йому у борг грошові кошти, на що позивачка погодилася та надала йому в позику 100 тис. дол. США та 50 тис. Євро. Частину грошових коштів відповідач віддав, однак згодом перестав виконувати зобов`язання, у зв`язку з чим, 28 лютого 2020 року на вимогу позивачки відповідач написав розписку про отримання у борг залишку грошових коштів у сумі 16900 дол. США та 48500 Євро. Відповідач зобов`язався повернути гроші через кілька тижнів, однак перестав виходити на зв`язок. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, з урахуванням заяв про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у раніше поданих заявах по суті справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 28 лютого 2020 року відповідач [PERSON] склав записку про те, що (дослівно) «взял 16900 долларов США 48500 евро в [PERSON] ». У зв`язку з одруженням [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 06 грудня 2019 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №3021. Оригінал розписки від 28 лютого 2020 року знаходиться у позивачки [PERSON] , суду надана завірена позивачкою копія вказаної розписки, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні 19 червня 2023 року та встановлено відсутність поміток на зворотній стороні. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, вважаючи, що між ними виникли боргові зобов`язання за договором позики. Однак, зі змісту розписки від 28 лютого 2020 року не вбачається, що відповідач взяв кошти у сумі 16900 дол. США та 48500 Євро саме в борг. Також, відсутнє зобов`язання відповідача повернути отримані в борг грошові кошти саме [PERSON] . Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, позивача. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, в якій визнано не доведеним факт отримання коштів саме в борг під зобов`язання повернення зазначеного боргу з огляду на зміст поданої позивачем розписки, в якій аналогічним чином зазначено про отримання від позивача певної суми коштів на визначений строк. Тобто у спірних правовідносинах позивачем не доведено, а судом не встановлено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов. При цьому судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою, відмінність залежить від доказування. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У постанові від 13 вересня 2023 року у справі №754/3591/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що саме сторони правочину несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину. У разі різночитання вони не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про тлумачення правочину відповідно до положень статті 213 ЦК України, чого позивачка у цій справі не здійснила. Суд з власної ініціативи вирішувати вказане правове питання не може (частина друга статті 213 ЦК України, частина перша статті 13 ЦПК України). При цьому перевірка справжньої правової природи правочину (боргової розписки) не дає суду підстав вважати розписку [PERSON] від 28 лютого 2020 року договором позики за яким у нього виник обов`язок з повернення грошових коштів [PERSON] . Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доводи позивача на підтвердження отримання [PERSON] позики у розмірі 16900 дол. США та 48500 Євро у вигляді листування в месенджері WhatsApp, долучені до заяви про зміну предмету позову, в ході судового розгляду не підтвердилися. Так, згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, відповідно до наведених положень Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора, проте у справі, що розглядається, наведені докази позивачем до суду не надані. Ухвала суду від 19 червня 2023 року про забезпечення електронного доказу позивачкою не виконана. Таким чином, суд оцінює скріншоти з абонентом за номером телефону [NUMBER] у мобільному додатку WhatsApp, долучені до заяви про зміну предмету позову як неналежні докази. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами 28 лютого 2020 року було укладено саме договір позики, а також доказів передачі коштів з зобов`язанням повернути вказані кошти позивачу, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Вимога про стягнення 3% річних як похідна від стягнення основного боргу, також не підлягає задоволенню. Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed