Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

Адвокат Хмельницька Л.М. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] на підставі договору дарування частини домоволодіння від 19.02.2018 року належить на праві власності 21/50 частина домоволодіння по [ADDRESS] . Співвласниками домоволодіння є [PERSON] , яка володіє 13/50 частинами домоволодіння на підставі договору дарування від 21.05.1996 року; [PERSON] , яка володіє 16/50 частинами домоволодіння на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.05.1993 року. Зазначила, що співвласники домоволодіння є громадянами російської федерації і наразі проживають в російській федерації, ніколи не проживали у вказаному домоволодінні. На даний час у 21/50 частині домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано 6 осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (померла, але не знята з реєстрації місця проживання), [PERSON] (помер, але не знятий з реєстрації місця проживання). Відповідачі по справі є синами позивачки. На даний час відповідачі проживають та працюють за кордоном. Приїздити на даний час в Україну не планують. На даний час у позивачки виникла потреба у знятті з місця реєстрації її синів, з метою відчуження належної їй на праві власної 21/50 частини домоволодіння. Зазначила, що позивач звернулася до Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» ЧМР із заявою про зняття відповідачів із зареєстрованого місця проживання, однак отримала відмову, оскільки не надано згоду інших співвласників домоволодіння. Оскільки на даний час відповідачі не зняті з реєстраційного обліку в домоволодінні по [ADDRESS] , позивач змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за відповідачів, а також позбавлена можливості відчужити належну їй на праві власності частину будинку. Просить суд усунути позивачу перешкоди у здійсненні власністю шляхом позбавлення права користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] домоволодінням по [ADDRESS] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. У передбачений законодавством термін відповідачі відзиву до суду не скерували. \~ \~ \~ \~Представник позивача адвокат Хмельницька Л.М. скерувала заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені, із заявами до суду не зверталися. Треті особи в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені, із заявами до суду не зверталися. Зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування частини домоволодіння від 19.02.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 133, [PERSON] прийняла в дар 21/50 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Співвласниками домоволодіння є [PERSON] , яка володіє 13/50 частинами домоволодіння на підставі договору дарування від 21.05.1996 року; [PERSON] , яка володіє 16/50 частинами домоволодіння на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.05.1993 року. Відповідно до довідки Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради № 9275-01-10 від 16.06.2023 року, за адресою [ADDRESS] станом на 16.06.2023 року зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , з 29.06.2004 року дотепер; [PERSON] , 0 12.04.2005 року дотепер; [PERSON] , з 15.09.2011 року дотепер; [PERSON] , з 06.07.2004 року дотепер; [PERSON] , з 27.09.2011 року дотепер; [PERSON] , з 23.11.1985 року дотепер. Як вказала позивач, відповідач на даний час проживають за кордоном та наміру повертатися в Україну не мають, їхні речі в частині будинку відсутні, вони не з`являються до помешкання, не цікавляться ним та не сплачують комунальні послуги. Так, відповідно до акту опитування сусідів від 13.06.2023 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не проживають за адресою [ADDRESS] з січня 2019 року. 12.06.2023 року позивач зверталася до реєстратора департаменту «Центр надання адміністративних послуг» ЧМР із заявами щодо зняття із зареєстрованого місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , однак отримала відмови, у зв`язку з подачею документів не в повному обсязі, а саме відсутня згода інших співвласників домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до 391\~ЦК України,\~власник майна\~має право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні ним\~права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень\~ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1\~ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення\~статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей\~71,\~72 ЖК УРСР\~застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до абзацу 6 ч.1\~ст.3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно п. 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Суд не вправі підміняти функції державних органів (органів реєстрації), на які покладені обов`язки з реєстрації місця проживання громадян. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позову та про можливість їх задоволення.

Outcome: approved