Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

У квітні 2023 р. представник позивачки [PERSON] адвокат Павлюк М.Г. звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Плетньов В.О. та просить суд визнати недійсним договір іпотеки від 28.12.2021 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І., зареєстровано в реєстрі №4071. Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В.О. щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер: 65202940 від 21.10.2022 р., на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 5624682000:01:018:0170. В обґрунтування позову вказує, що 2008 р. [PERSON] дала в позику [PERSON] кошти в розмірі 17\~100 доларів США. На підтвердження отримання коштів відповідач власноручно написала розписку про отримання нею в позику від [PERSON] грошових коштів в сумі 17\~100 доларів США. Розписка містить дату складання 27.10.2021 р., дату повернення з 01.11.2021 р. по 01.02.2022 р. та підпис відповідача поряд з її прізвищем та ініціалами. Розуміючи наявність боргового зобов`язання в розмірі 17100 доларів США [PERSON] , з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за договірними зобов`язаннями та приховання майна, за рахунок якого може бути стягнуто заборгованість, в один день 28.12.2021 р. уклала з [PERSON] два договори, а саме договір позики у простій письмовій формі та договір іпотеки, тобто вказані договори були укладені в період коли [PERSON] зобов`язувалася повернути кошти позивачу згідно розписки від 28.10.2021 р. Згідно п. 1.1 оспорюваного договору іпотеки від 28.12.2021 р. іпотекодержатель має право у разі порушення позичальником своїх обов`язків за Основним договором (договором позики) одержати задоволення своїх вимог за Основним договором за рахунок передбаченого в п. 3.1 цього Договору майна, яке передається в іпотеку за цим договором, переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця. Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки від 28.12.2021 р. предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка з к.н. 5624682000:01:018:0170. За умовами п. 2.1 договору іпотеки від 28.12.2021 р. іпотекою, що виникає на підставі цього договору, забезпечується виконання позичальником за основним договором його обов`язків перед іпотекодержателем, які визначені у п.1 Основного договору і полягають у поверненні позичальником 1\~379 220,00 грн., що є еквівалентом 50800 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, строком до 28.07.2022 р. У вказаному договорі встановлено іпотечне застереження (п. 6.1 договору), згідно якого іпотечний договір є правовою підставою для реалізації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. На час укладення вищезазначеного договору іпотеки існувало зобов`язання з договору позики між позивачем та відповідачкою [PERSON] , що підтверджується розпискою від 27.10.2021 р., яка містить відомості про те, що [PERSON] отримала в позику від [PERSON] грошові кошти в розмірі 17\~100 доларів США. До теперішнього час грошові кошти позивачу не повернуті. Відповідач добровільно не бажає повертати грошові кошти. З метою захисту своїх порушених прав [PERSON] 22.04.2022 р. звернулася до Дубенського міськрайонного суду з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 17100 доларів США та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. 23.11.2022 р. Дубенським міськрайонним судом Рівненської області по справі №570/1221/22 прийнято рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 27.10.2021 р. борг у розмірі 17100 доларів США та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 30,92 доларів США та 5011,63 грн., витрат по сплаті судового збору. У період судового розгляду справи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Плетньовим В.О. 19.10.2022 р. відповідно до договору іпотеки від 28.12.2021 р., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 65202940 від 21.10.2022 р. здійснено за [PERSON] державну реєстрацію права власності земельної ділянки з к.н. 5624682000:01:018:0170 та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] , тобто нерухомого майна, яке належало [PERSON] . У період існування боргового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] та розгляду Дубенським міськрайонним судом справи №570/1221/22, [PERSON] уклала з іншим кредитором договори, згідно яких з її власності у подальшому вибуло нерухоме майно. 23.01.2023 р. на виконання рішення Дубенського міськрайонного суду від 23.11.2022 р. та додаткового рішення від 19.12.2022 р. по справі №570/1221/22 видано виконавчі листи. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області об`єднано виконавчі провадження з примусового виконання рішень Дубенського міськрайонного суду від 23.11.2022 р. та додаткового рішення від 19.12.2022 р. по справі №570/1221/22 №70757467 та №70757503 у зведене виконавче провадження №70757605. Згідно повідомлення приватного виконавця від 27.01.2023 р. при виконанні зведеного виконавчого провадження №70757605 ним у порядку ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» проведено перевірку майнового стану боржниці [PERSON] , де було встановлено, що боржниці на праві власності належало нерухоме майно, яке в подальшому 19.10.2022 р. зареєстровано за іпотекодержателем [PERSON] . Іншого нерухомого та рухомого майна за [PERSON] не виявлено. Також приватний виконавець повідомив, що дії [PERSON] та [PERSON] по укладанню договорів щодо передачі житлового будинку та земельної ділянки в іпотеку, з подальшим звернення на нього стягнення, можуть містити ознаки фраудаторних правочинів. В такому разі, аналізуючи дії сторін договору іпотеки з подальшим зверненням стягнення на нерухоме майно, вбачається ї недобросовісність та зловживання правом щодо кредитора [PERSON] та її майнових інтересів. Наводить положення п.6 ч.1 ст. 3, ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України. Відтак змушені звертатися до суду з вимогою про визнання згідно ч.1 ст. 215 ЦК України договору іпотеки від 28.12.2021 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним з підстав ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки в момент його вчинення не було дотримано вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України та ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України. Наводить судову практику, а саме: постанову ВС від 05.04.2023 р. у справі №523/17429/20; постанову ВП ВС від 03.07.2019 р. у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19); постанову ВС у складі колегії суддів КГС від 05.07.2018 р. у справі №922/2878/17. [PERSON] , будучи обізнаною про наявність у неї заборгованості за договором позики, який укладено у формі розписки від 27.10.2021 р., уклала 28.12.2021 р. договір позики у простій письмовій формі та з метою забезпечення вказаного договору в той же день уклала договір іпотеки, згідно якого з метою уникнення звернення стягнення за [PERSON] зареєстровано єдине наявне у неї майно, - а саме житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 153,7, житловою площею 93,6, за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0884 га з к.н. 5624682000:01:018:0170. Відчуження вказаного житлового будинку здійснено нібито за невиконання Основного договору на суму 1\~379 220 грн., що є еквівалентом 50\~800 доларів США, що за поза розумним сумнівом та без застосування спеціальних знань свідчить про неринкові умови зазначеного договору. Відтак оспорюваний договір іпотеки від 28.12.2021 р. підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки в момент його вчинення не було дотримано вимог п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України. Наголошує суду, що саме після виникнення у [PERSON] перед [PERSON] боргових зобов`язань відповідачкою [PERSON] укладено договір іпотеки, за умовами якого остання створила умови для унеможливлення стягнення на належне їй нерухоме майно, а отже на момент укладення договору іпотеки [PERSON] переслідувала єдину мету уникнення виконання майнового зобов`язання, покладеного на неї на підставі договору позики від 27.10.2021 р. Вбачається, що реєстрація за іпотекодержателем права власності на підставі договору іпотеки зазначеного нерухомого майна робить неможливим виконання рішення суду у справі №570/1221/22. Зазначене нерухоме майно було єдиним майном [PERSON] , за рахунок якого можна було погасити борг перед [PERSON] . А тому з метою захисту прав та законних інтересів [PERSON] звертаються до суду також з вимогою про скасування рішення державного реєстратора державного реєстратора приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В.О. щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 65202940 від 21.10.2022 р. Наводить судову практику, а саме постанови Верховного Суду від 03.08.2022 р. у справі №645/3067/19, від 17.08.2022 р. №450/441/19, від 22.08.2022 р. у справі №597/977/21, де вказано, що належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Окремо звертають увагу суду, що у сторони позивача виникає обґрунтований сумнів в можливості надання [PERSON] (якому на день укладення договору позики виповнилося 19 років) такої значної суми позики. Вважають, що договір іпотеки укладено внаслідок обопільної недобросовісної поведінки [PERSON] та [PERSON] , які шляхом укладання договору позики створили фіктивну (неіснючу, штучну) заборгованість останнього за борговою розпискою задля подальшої реєстрації предмета іпотеки за іпотекодержателем, що у кінцевому результаті, призвело до неможливості погашення заборгованості, яка виникала в [PERSON] перед [PERSON] . Вважають, що у межах розгляду даної справи необхідно перевірити реальність укладеного договору позики між [PERSON] та [PERSON] , на забезпечення якого укладено оспорюваний договір іпотеки, а тому має бути досліджене документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих [PERSON] у позику [PERSON] . Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 08.05.2023 р. прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання з викликом учасників. Ухвалою суду від 14.06.2023 р. витребувано від ГУ ДПС у Рівненській області інформацію про суми/джерела виплачених [PERSON] доходів та утриманих з них податків за період з 10.09.2018 р. по 28.12.2021 р. Ухвалою суду від 28.06.2023 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 17.10.2023 р. у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Нікольченко Б.Б. про допит свідка [PERSON] відмовлено. У відзиві\~вх.8869\~від 25.05.2023\~р.\~представник відповідача\~ [PERSON] \~ адвокат\~Нікольченко Б.Б.\~просить відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог. В обґрунтування відзиву вказує, що у тексті договору позики від 28.12.2021 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] своїм підписом стверджує той факт, що зобов`язання по передачі грошових коштів, визначених п.1 Договору позики виконано позикодавцем належним чином, до підписання даного договору, а також ту обставину, що немає претензій та зауважень до позикодавця з розрахунками по даному договору. Тобто, [PERSON] засвідчила реальність договору позики та факт отримання коштів від [PERSON] . З метою укладення договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Рівненського МНО Круліковської А.І. Нотаріусом був запропонований проект договору іпотеки з текстом якого [PERSON] і [PERSON] погодилися. 28.12.2021 р. договір іпотеки був підписаний сторонами, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Рівненського МНО Круліковською А.І та зареєстрований в реєстрі №4071. Повернення позики [PERSON] [PERSON] зобов`язувалася здійснити до 28.07.2022 р. Проте позика нею повернута не була. Сама [PERSON] на зв`язок не виходила. 27.08.2022 р. з метою стягнення заборгованості [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання та іпотечного договору. Таке повідомлення було залишено без відповіді. 19.10.2022 р. [PERSON] реалізував своє право іпотекодержателя та зареєстрував право власності на предмет іпотеки. Позивачем жодним чином не доведено та не конкретизовано у чому полягає уникнення відповідальності [PERSON] за договором позики та яким чином іпотечний договір, що є похідним від основного договору позики дозволяє уникнути відповідальності. Наводить судову практику, зокрема постанову ВП ВС від 08.06.2022 р. у справі №2-591/11, постанову ВС від 07.07.2022 р. у справі №235/6483/20. Фактично основною ознакою фраудаторного правочину є те, що боржник перестає бути платоспроможним. Відтак, особа, яка є боржником, перед своїм кредитором, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Вказує, що договір іпотеки між [PERSON] і [PERSON] був укладений 28.12.2021 р. При цьому обов`язок щодо повернення боргу [PERSON] позивачу за розпискою настав лише 01.02.2022 р. На момент отримання позики від [PERSON] і передання майна в іпотеку зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] прострочено не було. Крім того, позивачем не надано доказів обізнаності [PERSON] про існування зобов`язань [PERSON] перед нею, а так само доказів обізнаності відповідачів про розгляд справи Дубенським міськрайонним судом Рівненської області та прийняте ним рішення. [PERSON] та [PERSON] до моменту укладення спірного договору іпотеки знайомі не були. Більше того, після його укладення, вони не спілкувалися, оскільки [PERSON] уникала такого спілкування. [PERSON] володів такими коштами та мав можливість розпорядитися ними на власний розсуд. Опосередкована така інформація підтверджується інформацією щодо здійснення ним перереєстрації на нового власника належних йому транспортних засобів за період з 01.09.2019 р. по 12.05.2023 р. Отримавши позику від [PERSON] в розмірі 50\~800 доларів США, що значно перевищує розмір її зобов`язань перед позивачем, [PERSON] могла і зобов`язана була сплатити суму боргу. Проте, [PERSON] діяла недобросовісно, проте такі її дії не можуть бути свідченням недобросовісності [PERSON] , а також їх спільного умислу завдати шкоди [PERSON] . Позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення спірного договору іпотеки саме на шкоду її інтересам. Доводи позовної заяви грунтуються на припущеннях, а не на фактичних обставинах. До того ж сам позов і заходи його забезпечення завдають шкоди законним правам і інтересам [PERSON] . У відповіді на відзив вх.9325 від 31.05.2023 р. представник позивачки адвокат Павлюк М.Г. вказує, що відповідач [PERSON] у своєму відзиві підтверджує той факт, що в період існування боргового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] та розгляду справи Дубенським міськрайонним судом справи №570/1221/22, [PERSON] уклала з іншим кредитором договори, згідно яких з її власності в подальшому вибуло нерухоме майно. Крім того, відповідач [PERSON] у відзиві зазначає, що позивачем жодним чином не конкретизовано в чому саме полягає уникнення відповідальності [PERSON] за договором позики та яким чином іпотечний договір, що є похідним від основного договору позики дозволяє уникнути відповідальності. Дане твердження спростовується обставинами що стосуються періоду у який він був укладений договір позики та іпотеки, його строк, ціна договору позики, а також іпотечним застереженням, яке передбачено в самому договорі іпотеки. Аналізуючи умови договору іпотеки, чинного законодавства та судової практики, однозначно можна стверджувати на спрямованість умислу [PERSON] на уникнення виконання зобов`язань перед [PERSON] , укладаючи оспорюваний договір іпотеки. Крім того, навіть після отримання, як зазначає відповідач [PERSON] , грошових коштів за договором позики, [PERSON] не виконала своїх зобов`язань перед [PERSON] . Той факт, що оспорюваний договір іпотеки був укладений 28.12.2021 р., при настанні виконання зобов`язань перед [PERSON] 01.02.2022 р. тільки підтверджує ту обставину, що [PERSON] , будучи обізнаною про наявність у неї заборгованості за договором позики, який укладено у формі розписки від 27.10.2021 р., уклала 28.12.2021 р. договір позики у простій письмові формі та з метою забезпечення вказаного договору в той же день уклала договір іпотеки, згідно якого з метою уникнення звернення стягнення за [PERSON] зареєстровано єдине наявне у неї майно. Вказує, що ні чинним законодавством України, ні звичайною діловою практикою не передбачено обов`язку кредитора/позивача повідомляти про майнові претензії до боржника/відповідача інших осіб, з якими у боржника/відповідача виникли грошові зобов`язання. Інформація щодо перереєстрації на нового власника транспортних засобів підтверджує тільки факт перереєстрації транспортних засобів, але не підтверджує розміру отриманого доходу [PERSON] . У запереченнях на відповідь на відзив вх. 9929 від 12.06.2023 р. представник відповідача [PERSON] адвокат Нікольченко Б.Б. вказує, що договір позики та іпотеки були укладені із дотриманням чинного законодавства України. Сам лише факт неповернення [PERSON] позики [PERSON] не може бути доказом недійсності договору іпотеки. Розмір зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] не відповідає вартості предмета іпотеки, як і розміру зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] . Позивачем також не надано доказів наявності у позивача прав на майно, належне [PERSON] на момент укладення договору іпотеки. При цьому існування судового рішення про стягнення з [PERSON] коштів на користь [PERSON] , не може свідчити про наявність у позивача прав на таке майно. Позивачем не доведено обставин укладення договору іпотеки від 28.12.2021 р. на шкоду її інтересам. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Павлюк М.Г. позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Пояснює, що позивачка, обираючи такий спосіб захисту свого порушеного права, лише має на меті повернення сторони за оспорюваним правочином у попередній стан аби уможливити виконання рішення Дуенського міськрайонного суду про стягнення боргу за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Нікольченко Б.Б. позовні вимоги не визнали та просять у задоволенні позову відмовити, з підстав, які викладені у заявах по суті справи відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася жодного разу, на адресу суду повернувся конверт з відміткою пошти «За вказаною адресою адресат відсутній». За приписами ч. 7\~ст. 128 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11\~ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд зазначає, що відповідачка в судове засідання не з`явилася жодного разу, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить оголошення, опубліковане на офіційному веб-порталі судової влади України. Про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів, приватний нотаріус Рівненського МНО Плетньов В.О. в судове засідання не з`явився жодного разу, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка про вручення судової повістки, пояснень по суті позову чи відзиву не подав. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON] у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідка [PERSON] , оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження (номер інформаційної довідки 321224634 від 27.01.2023 р.) 05.10.2021\~р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором Левандовською А.В. Виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області зареєстровано право власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами загальною площею 153,7 кв.м., житловою площею 93,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації був витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер: РВ161210915819, видавник ЄДЕССБ, документ отримано з ЄДЕССБ; технічний паспорт, виданий 28.08.2021 р., держаний акт на право власності на землю, серія та номер ЯЛ №708887, виданий 16.12.2010 р. (а.с.38). 28.12.2021 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, згідно п.1 якого позикодавець [PERSON] передав у власність позичальнику [PERSON] , а остання прийняла у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 1\~379\~220 грн., що є еквівалентом 50\~800,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, терміном до 28.07.2022 р., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, але не менше суми за офіційним курсом долара США по відношенню до гривні, визначеним НБУ на день платежу. 28.12.2021 р. приватний нотаріус Рівненського МНО Круліковський А.І. посвідчив договір іпотеки між [PERSON] іпотекодавцем та [PERSON] іпотекодержателем, згідно п.п.1.1 1.4 якого у порядку та на умовах, визначених цим Договором Іпотекодержатель має право у разі порушення позичальником своїх обов`язків за Основним договором одержати задоволення своїх вимог за Основним договором за рахунок передбаченого в п.3.1 цього договору майна, яке передається в іпотеку за цим договором , переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця. Під основним договором в цьому договорі розуміється договір позики, укладений в простій письмовій формі 28.12.2021 р. в м. Рівне між іпотекодержателем [PERSON] (в основному договорі іменується позикодавець) та [PERSON] (в основному договорі іменується позичальник). Заставна за цим договором не випускається. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним договором в повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-яке збільшення цієї суми у відповідності до основного договору. Відповідно до п.2.1 договору іпотеки, іпотекою, що виникає на підставі цього договору, забезпечується виконання позичальником за основним договором його обов`язків перед іпотекодержателем, які визначені у п.1 основного договору і полягають у поверненні позичальником 1\~379\~220, грн. , що є еквівалентом 50\~800 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, строком до 28.07.2022 р. Відповідно до п.3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належний іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується інформацією з Державного РРПНМ, отриманою шляхом безпосереднього доступу до нього №292978932 від 28.12.2021 р., право власності на який зареєстроване в ДРПВНМ державним реєстратором Левандовською А.В., Виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області 30.09.2021 р.; земельна ділянка (на якій розташований вказаний житловий будинок), площею 0,0884 га, к.н. 5624682000:01:018:0170, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належну іпотекодавцю, праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 708887, вид. Управлінням Держкомзему у Рівненському районі Рівненської області 25.10.2010 р. Відповідно до п.3.2 договору іпотеки, узгоджена сторонами за цим договором вартість предмета іпотеки складає: 1\~379\~220 грн. Оцінка предмета іпотеки проведена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін та обсягу можливих витрат, пов`язаних з його реалізацією. 10.01.2022 р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором приватним нотаріусом Рівненського МНО Круліковським А.І. зареєстровано право власності на земельну ділянку з к.н. 5624682000:01:018:0170, площею 0,0884 га за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації був державний акт на право власності на земельну ділянку серія та номер ЯЛ №708887, виданий 25.10.2010, виданий Управлінням Деркомзему у Рівненському районі (а.с.36). 19.10.2022 р. припинено право власності на вказані об`єкти житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, та земельну ділянку за [PERSON] на підставі рішення 65202940 від 21.10.2022 р. приватного нотаріуса Рівненського МНО Плетньова В.О. (а.с.37, 38). Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у справі № 570/1221/22 (Провадження № 2/559/622/2022) від 23.11.2022 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики встановлено, що у 2008 році [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в сумі 17100 доларів США. На підтвердження вказаних зобов`язань Відповідачкою була надана розписка від 27.10.2021, яка підписана нею особисто, де остання вказала дату повернення грошових котів у повному обсязі з 01.11.2021 року по 01.02.2022 (а.с.11). Даних про укладення договору позики під впливом тиску у судовому засіданні не встановлено, відповідачем він не оспорювався і його недійсність рішенням суду не встановлена. Таким чином боргова розписка, написана [PERSON] відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. Як зазначає позивач, починаючи з дня позики і по даний час відповідачка не повернула грошових коштів за борговою розпискою, отже своїх зобов`язань боржник не виконала, чим порушила узяті на себе зобов`язання. Таким чином, судом встановлено, що між\~ [PERSON] \~\~та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] взяла у позивача в борг грошові кошти в сумі 17100 доларів США, про що свідчить боргова розписка від 27.10.2021 та зобов`язалася повернути борг в період з 01.11.2021 до 01.02.2022 борг у повній мірі. Проте взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконала, протиправно користується чужими коштами, тим самим порушує права позивача, а тому борг має бути стягнутий у судовому порядку. Судом ухвалено стягнути з\~\~ [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 27.10.2021 - борг у розмірі 17100 (сімнадцять тисяч сто) доларів США та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 30, 92 (тридцять доларів 92 цента); стягнути з\~\~ [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати на судовий збір у розмірі 5011 (п`ять тисяч одинадцять) гривень 63 коп. Вказане рішення суду набрало 26.12.2022 р. Додатковим рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у справі № 570/1221/22, (Провадження № 2-др/559/14/22) від 19.12.2022 р. заяву представника [PERSON] - адвоката Штогрін В.С. про ухвалення\~додаткового рішення у справі\~за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено частково; ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. 00 коп. Вказане додаткове рішення суду набрало законної сили 19.01.2023 р. 13.01.2023 р. приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа №570/1221/22, виданого 02.01.2023 р. Дубенським міськрайонним судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики від 27.10.2021 р. борг у розмірі 17100 доларів США та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 30,92 доларів США; стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 1\~713,09 дол. США, що згідно із курсом НБУ станом на 13.01.2023 р. становить 62\~645,30 грн.; боржнику виконати вимоги виконавчого документа, перерахувавши кошти, основну винагороду приватного виконавця та витрати виконавчого провадження на депозитний рахунок приватного виконавця та надати підтвердження сплати боргу (а.с.28-29). 13.01.2023 р. приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа №570/1221/22, виданого 02.01.2023 р. Дубенським міськрайонним судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати на судовий збір у розмірі 5011 грн. 63 коп.; стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 501,16 грн.; боржнику виконати вимоги виконавчого документа, перерахувавши кошти, основну винагороду приватного виконавця та витрати виконавчого провадження на депозитний рахунок приватного виконавця (а.с.31-32). 13.01.2023 р. вих.№484, №480 приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. направив для виконання та до відома [PERSON] та [PERSON] постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.01.2023 р., винесену при примусовому виконанні виконавчого листа №570/1221/22 від 02.01.2023 р., що видав Дубенський міськрайонний суд Рівненської області (а.с.27, 30). Також постановою приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка С.П. від 13.01.2023 об`єднано виконавчі провадження №70757467, №70757503 у зведене виконавче провадження №70757605 (а.с.33). 27.01.2023 р. приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. у повідомленні №947 повідомив [PERSON] , що ним у відповідності до ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» проведено перевірку майнового стану боржниці [PERSON] згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що боржниці на праві власності належало нерухоме майно: земельна ділянка з к.н. 5624682000:01:018:0170, площею 0,0884 га; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею: 153,7, житловою площею: 93,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 27.10.2021 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. 28.12.2021 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики та договір іпотеки №4071, яким майно, що належало боржнику передано в забезпечення договору позики. 19.10.2022 р. житловий будинок та земельну ділянку було зареєстровано на підставі договору іпотеки №4071 від 28.12.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського МНО Круліковським А.І. за іпотекодержателем [PERSON] . Іншого нерухомого майна за [PERSON] на праві власності не зареєстровано. Повідомив, що дії [PERSON] та [PERSON] по укладенню договорів щодо передачі житлового будинку та земельної ділянки в іпотеку, з подальшим зверненням на нього стягнення, можуть містити ознаки фраудаторних правочинів. Також повідомив, що рухомого майна, яке підлягає державній реєстрації, ним не виявлено.(а.с. 34-35). Відповідно до відповіді сільського голови Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області А. Карпюк №324/02-19 від 03.04.2023 р. на адвокатський запит [PERSON] , в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб немає (а.с.53). Як убачається з відповіді начальника ТСЦ №5641 РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській області В. Кухарчука №31/838з-17-5641-2023 від 12.05.2023 р., згідно бази даних НАІС ТСЦ 5641 РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській області, [PERSON] , [INFO] , здійснив перереєстрацію на нового власника наступних транспортних засобів: 06.10.2020 р. марки BMW X3, д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, чорного кольору, вартість продажу становить 49\~000 грн.; 06.04.2021 р марки Volvo ХС 90, д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску, чорного кольору, вартість продажу становить 50\~000 грн.; 08.09.2021 р. марки BMW 520D, д.н.з. [NUMBER] , 2017 року випуску, чорного кольору, вартість продажу становить 35\~000 грн. (а.с.117). Як убачається з відповіді заступника начальника ГУ ДПС у Рівненській області З. Хоній №7405/5/17-00-12-01-04 від 26.06.2023 р. щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та /або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 3 кварталу 2018 р. по 4 квартал 2021 р., [PERSON] отримав дохід у 3-у кварталі 2020 р. АТ «Універсал банк» у розмірі 287 грн. У відповідності до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; ч.ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з вказаних положень ЦПК України, показання свідка [PERSON] суд вважає недопустимим доказом, оскільки предметом спору у вказаній справі є саме недійсність договору іпотеки, а не недійсність договору позики та передачі коштів [PERSON] [PERSON] , до того ж у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.09.2023 р. справа № 369/7355/21 (провадження № 61-992св23) зроблено висновок, що показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним; також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.06.2023 р. у справі № 756/9028/20 (провадження № 61-1897св23) зроблено висновок, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд виходить із того, що\~відповідачка [PERSON] , будучи обізнаною про наявність у неї боргового зобов`язання за договором позики, укладеним із [PERSON] від 27.10.2021р., уклала оспорюваний правочин з метою уникнення звернення стягнення на єдине наявне у неї майно, а саме житловий будинок за надвірними будівлями та спорудами і земельну ділянку під вказаним житловим будинком. Згідно ізч. 3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Відповідно до ст. ст.\~215,\~216 ЦК України\~правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи". Згідно із\~постановою Верховного Суду України у справі за N 6-605 цс16 від 25 травня 2016 року\~оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом, не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3\~ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~судам необхідно враховувати, що згідно із ст. ст.\~4,\~10\~та\~203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України\~(статті\~1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним вказаного договору іпотеки, оскільки оспорюваний договір містить ознаки фраудаторного правочину, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору - позивачу, що дає підстави визнати такий договір недійсним. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду\~від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у\~складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц,\~постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга\~статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя\~статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р\~(II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті\~13, частина третя статті\~16 ЦК України\~не суперечать частині другій\~статті 58 Конституції України\~та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої\~статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)". Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі N 747/306/19. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності\~правочину означає\~те,\~що вчинений\~правочин вважається\~правомірним,\~тобто таким,\~що зумовлює\~набуття,\~зміну чи\~припинення породжує,\~змінює або\~припиняє цивільних\~прав та\~обов`язків,\~доки ця\~презумпція не\~буде спростована.\~Таким чином,\~до спростування\~презумпції правомірності\~правочину всі\~права,\~набуті сторонами\~за ним,\~можуть безперешкодно\~здійснюватися,\~а створені\~обов`язки\~підлягають виконанню.\~Спростування презумпції\~правомірності правочину\~відбувається тоді:\~коли недійсність\~правочину прямо\~встановлена законом\~(тобто\~має місце\~його нікчемність);\~якщо він\~визнаний судом\~недійсним,\~тобто існує\~рішення суду,\~яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі N 759/24061/19 (провадження N 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В\~ЦК України\~закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя\~статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин (частина друга\~статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі N 359/12165/14-ц. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фрадаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі N 523/17429/20. У\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц\~вказано, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі N 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга\~статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі N 569/6427/16. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див.\~постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі N 755/17944/18. Кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги "підкорене" умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором) - для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності. Отже, приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили; застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). А також того, що кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги "підкорене" умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором) - для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом установлено, що на момент укладення договору позики та оспорюваного договору іпотеки 28.12.2021 р. відповідачка [PERSON] була обізнана з фактом наявності у неї невиконаного за попереднім договором позики зобов`язання перед позивачкою [PERSON] від 27.10.2021 р., який містить дату повернення з 01 листопада 2021 по 01 лютого 2022 року. Суд доходить висновку про те, що оспорюваний правочин був укладений\~між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , яка на момент укладення цього правочину, мала невиконані боргові зобов`язання перед позивачем. Отже, уклавши оспорюваний договір іпотеки, відповідачі тим самим, створили переваги одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності. За таких обставин, суд доходить висновку про визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки у зв`язку з його фраудаторністю. Доводи відповідача [PERSON] про те, що на момент отримання позики від [PERSON] і передання майна в іпотеку зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] прострочено не було, а також те, що позивачем не надано доказів наявності у позивача прав на майно, належне [PERSON] на момент укладення договору іпотеки; при цьому існування судового рішення про стягнення з [PERSON] коштів на користь [PERSON] не може свідчити про наявність у позивача прав на таке майно - не спростовують вказаних обставин, оскільки, як встановлено вище, позивачка [PERSON] була обізнана із наявністю такої заборгованості, та обсягом майна, яке їй належить, що передала в іпотеку. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договір, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Отже, на час вчинення оспорюваного правочину відповідачка [PERSON] знала про існування боргу перед позивачкою [PERSON] . Відповідачка могла передбачити негативні наслідки відчуження майна, у зв`язку із цим, вчинила правочини, наслідком яких стало відчуження її майна на користь відповідача [PERSON] , з наміром виведення його з під процедури звернення стягнення на це майно, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Оспорюваний правочин має ознаки фраудаторності (правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору). У постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року (справа N 755/17944/18) сформульовано висновок щодо конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі. У постанові від 19 травня 2021 року по справі N 693/624/19 Верховний Суд застосував цю конструкцію, врахувавши момент вчинення договору (після відкриття провадження у справі про стягнення боргу), сформулював висновок, що боржник діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорювані договори, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже "вжив право на зло". У постанові від 26 травня 2021 року (справа N 727/2525/20) Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу кредитора, який звернувся з позовом про визнання недійсним договору, учиненого боржником, та нагадав висновок Верховного Суду у справі N 922/1903/18 про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторності\~правочину. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої\~статті 16 ЦК України). При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6). Згідно частини першої та другої\~статті 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У цьому зв`язку суд погоджується, що за обставин даної справи, можливим ефективним способом захисту є повернення сторін за оспорюваним правочином у попередній стан. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме\~скасування рішення державного реєстратора\~щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Норма ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~вказує, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто судовий збір у розмірі 2684 грн. слід стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON] в рівних частках, а саме по 1342 грн. з кожного. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved