Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, у якому просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 11.04.2023 №64-к/тр; поновити [PERSON] на посаді заступника начальника юридичного відділу; зобов`язати Пенсійний фонд України виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 19.04.2023, в розмірі визначеному судом станом на дату винесення рішення, виходячи з середньоденної заробітної плати 906,30 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що більше ніж 19 років позивач [PERSON] пропрацював в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно наказу від 25.07.2017 №182-к/тр з 01 серпня 2017 року [PERSON] працював в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Наказом від 22.12.2017 №548-к/тр позивача було переведено з 02 січня 2018 року на посаду заступника начальника юридичного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Наказом від 11.04.2023 №64-к/тр, 18 квітня 2023 року [PERSON] було звільнено з вказаної посади у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним та таким що проведено із грубим порушенням трудового законодавства, оскільки при проведенні звільнення позивача було порушено трудове законодавство, а саме ст. 36, 40, 42, 49-2, 49-4 КЗпП, а саме: дію трудового договору не було продовжено у зв`язку з реорганізацією Управління, як передбачено ч. 6 ст. 36 КЗпП України; звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було допущено при можливості переведення на іншу роботу, що суперечить ч. 2 ст. 40 КЗпП України; скорочення чисельності та штату працівників управління проведено без обґрунтування такого скорочення; надане позивачу попередження про наступне звільнення не відповідає вимогам пунктів 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України; протягом часу від дня попередження та по день звільнення позивачу не було запропоновано вакантні посади для подальшого працевлаштування, як це передбачено ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України; всупереч вимогам ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці Управлінням не враховано переважне право на залишення на роботі працівників Управління з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; скорочення чисельності або штату працівників проведено без консультацій з Профспілкою, що є порушенням ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України. Оскільки дії відповідача не відповідають вимогам законодавства про працю, звільнення позивача відбулось із порушенням норм трудового законодавства, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив (т.1 а.с. 125-130). Крім того, в судовому засіданні позивач наголошував, що при звільненні йому не було запропоновано жодної вакантної посади. Представник відповідача [PERSON] просила\~відмовити у\~задоволенні позову\~з підстав,\~зазначених у\~відзиві на\~позовну заяву\~(т.\~1\~а.с.\~116-117).\~Відзив мотивований\~тим,\~що оскільки\~законодавцем в\~особі Верховної\~Ради України\~прийнято рішення\~про припинення\~ФСС України,\~а тому,\~як наслідок,\~виникли законні\~підстави для\~проведення заходів\~з реорганізації\~ФСС України. Відповідно до пункту 1 Положення №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні управління (п. 7 Положення № 280), тому правонаступником у здійсненні функцій Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області є Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Крім того, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників, посада яких скорочується та на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Пенсійному фонді України чи його територіальних органах. Переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби у Пенсійному фонді України та його територіальних органах не можливо та суперечить ст. 41 Закону України «Про державну службу». На офіційному сайті Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій був розміщений перелік вакантних посад державної служби і позивач міг самостійно звернутись до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про працевлаштування, однак позивач не подавав ані до Головного управління, ані до Пенсійного фонду резюме або заяву, що свідчили би про його бажання працювати в Головному управлінні або Пенсійному фонді України. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами законодавства та які надають можливість прийти до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч. 1 ст. 3 КЗпП України). Відповідно до наданої копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] з 02.01.2018 перебував на посаді заступника начальника юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (т.1 а.с. 20-22). Згідно з наказом голови комісії з реорганізації виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 ухвалено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023 (т.1 а.с. 44-45). Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 16.01.2023 №10-ОД ухвалено про повідомлення первинну профспілкову організацію працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про скорочення чисельності та вивільнення працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій з 18.04.2023, попередження про скорочення штату працівників та про наступне їх звільнення (т.1 а.с. 48-49). Згідно з наказом голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 16.01.2023 №11-ОД ухвалено про скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій з 18.04.2023 (т.1 а.с. 50-52). Відповідно до наданої копії, 19 січня 2023 року позивача ознайомлено з попередженням від 19.01.2023 про наступне звільнення за підписом голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Олени Чепернатої із посиланням на скорочення чисельності та штату працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на підставі наказу голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 №9-ОД, наказів голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 16.01.2023 №10-ОД та від 16.01.2023 №11-ОД. Також вказано на те, що оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, інша робота не пропонується (т.1 а.с. 53). Наказом від 11.04.2023 №64-к/тр позивача [PERSON] звільнено із займаної посади 18.04.2023 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою винесення даного наказу зазначено попередження про наступне звільнення від 19.01.2023 (т.1 а.с. 23). Позивач [PERSON] згідно з однією із позовних вимог просить визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення від 11.04.2023 №64-к/тр. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Верховною Радою України прийнято Закон України від 21.09.2022 №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон №2620), яким Закон України від 23.09.1999 №1105 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено у новій редакції (надалі - Закон №1105). Указаний нормативний акт набрав чинності з 01.01.2023. Розділом VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції Закону №2620) передбачено припинення Фонду соціального страхування України (надалі - Фонд) та управлінь виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступником Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. На виконання Закону №1105 (в редакції Закону №2620) Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», якою передбачено припинити з 01 січня 2023 року, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області. Дослідженням наказу про звільнення позивача установлено, що підставою звільнення є попередження про наступне звільнення від 19.01.2023. Однак, відповідно до попередження від 19.01.2023 вбачається, що позивача попередили про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. У п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~40\~КЗпП України зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності роботодавець може розірвати, зокрема, у разі «змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників». Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Як указувалось вище, 01.01.2023 набув чинності Закон України № 2620-IX «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого передбачається припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Частиною 2\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону №2620-ІХ) передбачено, що Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Що може вважатися підставою звільнення позивача стала реорганізація управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Згідно із ч. 6 ст.\~36\~КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Під час звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку зі змінами в організації праці, у т.ч. скороченням штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП. Відповідно до ст.\~49-2\~КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Отже, власник або уповноважений ним орган є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2\~КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2\~КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Отже, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Позивачем надано суду копії штатних розписів (зі змінами) Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за 2022 та 2023 роки, з яких вбачається, що у відповідача не відбулось скорочення чисельності або штату працівників (955 штатних одиниць у 2022 році проти 975 штатних одиниць у 2023 році) (а.с. 154-157, 177-179). Таким чином, суд встановив обґрунтованість вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу відповідача щодо звільнення позивача, яка підлягає до задоволення. Щодо поновлення позивача на посаді варто зауважити, що відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України однією з умов звільнення працівника є неможливість перевести його за його згодою, на іншу роботу, що передбачене частиною другою вказаної статті та іншою умовою при скороченні штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, тобто запропонувати працівнику іншу роботу. В матеріалах справи відсутні докази того, що з моменту вручення 19.01.2023 попередження про скорочення штату та до моменту звільнення, позивачу було запропоновано наявні вакансії. Відповідно до Переліку вакантних посад у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області станом на 01.01.2023 та 18.04.2023 були наявні вакантні посади, які могли б бути запропоновані позивачу. Отже, позивача не було працевлаштовано та не запропоновано іншої рівнозначної посади або іншого місця роботи. У відповідності до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Варто зауважити, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду. З наведеного очевидним є висновок про те, що можливість поновлення незаконно звільненого працівника до проведення реорганізації, напряму пов`язана з збереженням його посади у новоутвореному внаслідок реорганізації підприємстві. Отже, встановлено, що реорганізація (припинення) управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відбулася шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, до якого перейшли всі права й обов`язки припиненої установи, голова комісії з реорганізації Управління повинна була запропонувати позивачу рівнозначну посаду або іншу роботу в установі - правонаступника. З наведеного слід зробити висновок, що відповідачем у порушення вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування [PERSON] , не запропоновано наявні у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області вакантні посади, які він міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, його вимоги про поновлення на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У своєму відзиві відповідач посилається на одну з підстав неможливості переведення позивача до Пенсійного фонду України та його територіальних органів, це - те, що посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду України, не належать до посад державної служби та відповідно до встановленого порядку не вступили на державну службу. Суд вважає вказані доводи відповідача необґрунтованими з огляду на таке. Указом Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №64/2022 , затвердженого Законом України\~від 24\~лютого 2022\~року №2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану продовжувався. Відповідно до Указу №451 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05.30 год. 18.08.2023 строком на 90 діб, тобто до 15.11.2023. Цей Закон набуває чинності з дня його опублікування. 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності з 24 березня 2022 року (далі Закон №2136). Відповідно до ст.\~1\~Закону №2136 цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з ч. 5 ст. 10 указаного Закону у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад, що передбачає спрощену процедуру вступу на державну службу. Факт прийняття на роботу в Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області колишніх працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області після їх звільнення не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні при розгляді справи по суті. Варто уваги і те, що Головне управління ПФУ у Вінницькій області надало управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області лист від 04.01.2023 за №0200-0802-5/1018 з інформацією щодо проведення добору на зайняття вакантних посад в Головному управлінні ПФУ у Вінницькій області. Разом з тим, відомості щодо ознайомлення позивача з цим листом відсутні. Судом не встановлено жодних заборон на переведення позивача, як працівника, без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації. Отже, суд погоджується з доводами позивача про те, що роботодавець повинен був запропонувати позивачу рівнозначну посаду або іншу роботу в установі правонаступника, чого зроблено не було. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушеним прогулом за висновками Верховного Суду про застосування 235КЗпП України, що викладені 26 серпня 2020 року у справі №501/2316/15-ц згідно постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-37956св18, визнається період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивач [PERSON] звільнений з роботи 18.04.2023 без законних підстав. Позивач просив у позовних вимогах стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду та з моменту звільнення позивача. Згідно з довідкою управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №140 від 18.04.2023, середньоденна заробітна плата позивача складала 906,30 грн. (т. 1 а.с. 97). Розрахунковий період з 19.04.2023 по день ухвалення судового рішення 16.10.2023 має 129 робочих днів. Середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу складає 116912,70 грн. (середньоденна заробітна плата 906,30 грн. помножена на 129 робочих днів). Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; - поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного, необхідно допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що даний спір є спором про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто позивачем заявлені вимоги як немайнового, так і майнового характеру, а позивач хоча й на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, беручи до уваги задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн., а також на користь позивача 2147,20 грн. судового збору, сплаченого ним під час пред`явлення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved