Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

У липні 2023 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що є власницею земельної ділянки площею 0,0484 га, кадастровий номер 3222484403:20:001:0140, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На даній земельній ділянці розміщено садовий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищевказаний садовий будинок з надвірними будівлями належить позивачці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 вересня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Буренко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-120 (зареєстровано в БТІ 27.11.2000 під реєстровим № 46 в книзі 5), в тому числі в зв`язку з відмовою на її користь [PERSON] - 1/2 частки садового будинку з надвірними будівлями. Під час реєстрації права власності за позивачкою на вищезазначене спірне майно в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації була допущена технічна помилка, а саме право власності на спірне майно було зареєстровано не за нею, а за її матір`ю (нині покійною) [PERSON] . Ця технічна помилка стала перешкодою в реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке вона хотіла зареєструвати за допомогою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Саєнко О.О., як реєстратора, який має право реєструвати речові права після 01 січня 2013 року, що і стало причиною для звернення до суду із даним позовом. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просила суд: визнати за [PERSON] право власності на садовий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 16 жовтня 2023 року. Позивачка в судове засідання не з`явилася, представник позивачки подав до суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримує. У судове засідання представник Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області не з`явився. До суду направили листа про розгляд справи за відсутності їх представника. Просили суд вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0484 га, кадастровий номер 3222484403:20:001:0140, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 085760, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 95 від 04.04.1998 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.06.2023 № НВ-1800380072023. На вищевказаній земельній ділянці розміщено садовий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищевказаний садовий будинок з надвірними будівлями належить позивачці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 вересня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Буренко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-120 (зареєстровано в БТІ 27.11.2000 під реєстровим № 46 в книзі 5), в тому числі в зв`язку з відмовою на її користь [PERSON] - 1/2 частки садового будинку з надвірними будівлями. Під час реєстрації права власності за позивачкою на вищезазначене спірне майно в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації право власності на спірне майно зареєстровано не на позивачку, а на її матір (нині покійну) [PERSON] . Про що свідчить відповідна відмітка про реєстрацію права власності від 22.11.2000 року у Технічному паспорті на спірне майно, а також лист Комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області від 12.07.23 № 1211. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим 18.03.2004 Відділом реєстрації смерті у м. Києві серії [NUMBER] . З моменту отримання права власності на спірне майно, позивачка не реєструвала свої право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Даний факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до Інформаційної довідки про відсутність об`єктів нерухомості за адресою [ADDRESS] від 17.10.2023 № 350760015. Враховуючи подані суду докази права власності позивача на майно, суд приходить до висновку, що при реєстрації права власності було допущено технічну помилку, яка на даний час є перешкодою в реєстрації права власності за позивачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та вільному розпорядженні своєю власністю. Статті 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У силу статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, відповідно до статті 392 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Так як бюро технічної інвентаризації втратили право реєструвати право власності на нерухоме майно з 01 січня 2013 року, звернення до суду є єдиним способом захистити порушене право позивачки. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 дійшла висновку, що передбачене статтею 392 Цивільного кодексу України правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Крім того, за змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заявивши позовну вимогу про визнання права власності, позивач вказав, що не може ні виправити описку у проведеній реєстрації, ні зареєструвати знову за наявності не скасованої реєстраційної дії. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ефективність способу захисту порушеного права позивача [PERSON] процесуальну економію, оскільки право власності хоч ніхто не оспорює, але провести державну реєстрацію такого речового права за даних умов є неможлиов, тому позовні вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню також із наведених вище підстав. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved