Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

23 липня 2023 року (за поштовим штемпелем) заявник [PERSON] звернувся до Згурівського районного суду Київської області в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податків [NUMBER] , в червні 2021 року з окупованої території Автономної Республіки Крим України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим України. В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначає, що він, [PERSON] , з 1979 року постійно проживав з родиною та працював на території Автономної Республіки Крим. Лише з 1995 року до 1999 року, а також з вересня 2006 до березня 2007 року тимчасово проживав у м. Донецьк. Всі члени його сім`ї проживають у м. Ялта Автономної Республіки Крим. Все життя заявника: робота, сім`я, представництво територіальної громади та виборців, друзі, знайомі, хрещені безпосередньо пов`язані з Автономною Республікою Крим. 21 лютого 2014 року заявник з сім`єю та друзями виїхали поїздом з Криму до Києва, а 23.02.2014 вилетіли з аеропорту Бориспіль до [PERSON] . 27 лютого 2014 року з повідомлень на телебаченні заявник дізнався про перекидання з Російської Федерації військ та захоплення будівель Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Заявник з родиною повернувся до Києва 04.03.2014, а до Криму 06.03.2014. Повсюди були люди зі зброєю, одягнені у військову форму, в балаклавах. У Криму був повний хаос та беззаконня. З перших хвилин після прибуття поїздом на залізничний вокзал м. Сімферополя почались обшуки та погрози. Дружина та п`ятирічна донька були дуже налякані. Після окупації Росією АР Крим на території м. Ялта була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну. З огляду на те, що заявник продовжував відстоювати проукраїнську позицію, йому фактично доводилось жити в ізоляції та спілкуватись лише з певним колом людей, які поділяли його проукраїнські погляди. В окупованій Ялті належним чином не забезпечувалась подача води, ціни на продовольчі товари та товари першої необхідності значно зросли, а медичне обслуговування було на дуже низькому рівні. Проживання в умовах окупації давало реальні підстави сприймати загрозу бути вбитим озброєними окупантами або зазнати репресій. За проукраїнську позицію заявника йому неодноразово погрожували як кримінальним переслідуванням, так і іншими негативними наслідками, в результаті чого заявник фактично не міг працювати адвокатом і навіть юристом. У 2016 році заявник змінив реєстрацію місця проживання з м. Ялта на Генічеський район Херсонської області, та з 18 серпня 2016 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , хоча більшу частину часу продовжував знаходитись та проживати в Криму. Через свою проукраїнську позицію заявник стверджує, що він піддавався з літа 2016 року незаконним переслідуванням в АР Крим. З липня-серпня 2016 року працівники ФСБ без відповідних дозволів почали прослуховувати телефонні розмови. 13 вересня 2016 року за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , яка належить його матері [PERSON] , без відповідних дозволів був проведений обшук. Нічого протизаконного виявлено та вилучено не було, але в грубій формі його попередили, що рано чи пізно він буде заарештований. 04 березня 2017 року об 11 годині [PERSON] був насильно затриманий спецназом ФСБ Республіки Крим. Під час затримання йому було завдано тілесних ушкоджень. На нього вдягли кайданки та доставили до приміщення ФСБ по м. Ялта, де його залишили. Спецназ ФСБ під керівництвом «оперуповноваженого ФСБ по м. Ялта» Левунца Є.М. (в Україні перебуває в розшуку за ст. 111, 408 КК України) та «слідчого СВ по м. Алушта ГСУ Слідчого комітету РФ по Республіці Крим» [PERSON] (російський окупант) в черговий раз приїхали до заявника додому та провели обшук, вилучили мобільні телефони, які належали йому та членам його сім`ї, паспорта, комп`ютери, принтери, невелику кількість грошей. Нічого протизаконного вилучено не було. У 2017 року проти заявника було сфальсифіковано кримінальні справи та у 2018 році він був засуджений до 8 років позбавлення волі з відбуванням покарання в колонії суворого режиму, був поміщений в СІЗО де знаходився до 21.02.2020. Рішення суду було скасовано та справу передано на новий розгляд, заявнику змінено запобіжний захід. Володіючи інформацією про те, що на «суддю», який здійснював повторний розгляд справи, зацікавлені в його засудженні особи почали здійснювати тиск з метою його повторного засудження до позбавлення волі, заявник 05.06.2021 вимушено виїхав з АР Крим. 10 червня 2021 року вироком «Алуштинського міського суду Республіки Крим» його знову було засуджено до 8 років позбавлення волі. На теперішній час адвокатом заявника подана касаційна скарга. Таким чином, внаслідок російської збройної окупації АР Крим, заявник втратив гідні житлові умови, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а також можливість планувати своє життя. Після повномасштабного вторгнення РФ на територію України заявник отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджує довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Тим часом, всі члени його сім`ї знаходяться в Криму, а він позбавлений можливості безпосереднього спілкування та проживання з ними, та не бачив їх більше 2-х років. Батько заявника є інвалідом 2-ї групи, безстроково. Проте заявник не має змоги повернутися в АР Крим та здійснювати за ним догляд. Батьки заявника намагалися виїхати на неокуповану територію України, але на блок-посту окупантів їм почали погрожувати та в грубій формі відмовили в пропуску на неокуповану територію України. Вони повернулися в окуповане місто Ялта, де їм загрожує небезпека. Метою звернення [PERSON] до Згурівського районного суду Київської області є встановлення та визначення факту статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаної Високими Договірними Сторонами в Женеві 12.08.1942 року, ратифікованою Українською радянською соціалістичною республікою 03.07.1954 року і чинної для України з огляду на зміст Постанови Верховної Ради України № 1542-ХІІ від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу СРСР». Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 року зі змінами та доповненнями \~внутрішньо переміщених осіб є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. В судове засідання учасники справи не з`явилися про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені у встановленому законом порядку. Заявник подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність, факти, викладені в заяві, повністю підтверджує та просить заяву задовольнити. Заінтересовані особи про причини неявки в судове засідання не повідомили, письмових заперечень проти заяви та заяви про розгляд справи у їх відсутність не направили. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно зі ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що [PERSON] в періоди з 05.10.1999 по 22.09.2006 та з 08.05.2007 до 18.08.2016 був зареєстрований та постійно проживав на території Автономної Республіки Крим за адресою: [ADDRESS] . 18 серпня 2016 року [PERSON] змінив зареєстроване місце проживання [ADDRESS] (а.с. 19-20 копія паспорта). В той же час, зі слів заявника, він продовжував постійно проживати на території АР Крим. Життя заявника тісно пов`язане з АР Крим. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що діти заявника: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , народилися на території АР Крим (а.с. 31, 32, 33, 34 копії свідоцтв про народження). Батьки, дружина та діти проживають на території АР Крим (а.с. 26, 28, 29 копії паспортів, а.с. 27 копія посвідчення). Згідно з довідкою від 21.04.2022 року, виданої Відділом соціального захисту та охорони здоров`я Згурівської селищної ради Броварського району Київської області, [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Фактичним місцем проживання заявника є: [ADDRESS] (а.с.18). Органами окупаційної влади щодо заявника були заведені кримінальні провадження, за результатами розгляду яких [PERSON] було засуджено до позбавлення волі (а.с. 52-58, 59-74, 75-168 судові рішення). Зі слів заявника, кримінальні справи щодо нього були сфабриковані та підставами для його кримінального переслідування на території тимчасово окупованої території АР Крим було те, що він мав проукраїнські погляди. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Частиною 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абз. 6 преамбули вказаного Закону, дата початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається Законом України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно з ч. 2 ст. 1 цього Закону такою датою є: 20 лютого 2014 року. Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Звіт, підготовлений Міжнародним Партнерством за Права Людини разом з Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською спілкою з прав людини, Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи 1988 від 09.04.2014 року, від 25.06.2015 року, 12.10.2016 року, Резолюція Європейського Парламенту про ситуацію в Україні 2965 від 15.01.2015 року, Резолюція Генеральної асамблеї ООН від 19.12.2016 року містять посилання на збройну агресію Російської Федерації проти України на тимчасово окупованих територіях у Автономній Республіці Крим, Донецькій та Луганській областях. Згідно частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписам ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як вбачається із заяви, заявник, посилаючись на вказану норму закону, вказав на те, що причиною його внутрішнього переміщення з постійного місця проживання в АР Крим до іншого тимчасового місця проживання на території України смт Рикове Херсонської області, а в подальшому\~до с. Нова Олександрівка Київської області обумовлена саме збройною агресією Російської Федерації щодо України та тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим Російською Федерацією. Частиною 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених уст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена Постановою форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №363/2981/16-ц від 14 березня 2018 року, №428/13977/16-ц від 06 червня 2018 року, №417/3852/17 від 21 березня 2018 року, №243/7029/17 від 12 квітня 2018 року та №428/12368/16-ц від 21 березня 2018 року. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Відповідно до\~Переліку територій,\~на яких\~ведуться (велися)\~бойові дії\~або тимчасово\~окупованих Російською\~Федерацією,\~затвердженого наказом\~Міністерство з\~питань реінтеграції\~тимчасово окупованих\~територій України\~від 22.12.2022\~\~№ 309,\~вся територія\~Генічеського району починаючи з 24.02.2022 є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України. Суд бере до уваги доводи [PERSON] про те, що він є громадянином України та, як повноправний громадянин своєї країни, проживав та працював у м. Ялта Автономної Республіки Крим, мав налагоджені сімейні та соціальні зв`язки, побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, тимчасова окупація території АР Крим Російською Федерацією призвели до неможливості подальшого проживання в м. Ялта Автономної Республіки Крим, а тому, внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України, був змушений переїхати на підконтрольну Україні територію. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд вважає, що заява [PERSON] є обґрунтованою, встановлення вказаних фактів має для заявника юридичне значення та від цього залежать його права, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved