Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Адвокат Осьмак Яніна Валеріївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26 жовтня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку б/н в простій письмовій формі. Згідно даного договору позивачка придбала у відповідача житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серія [NUMBER] від 08.05.2007 року, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Луганську ради №68/39 від 17.04.2007 року. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не приватизована та відповідачу не належить. Згідно розписки, написаної власноруч відповідачем 26.10.2021 року, позивачка сплатила за вищевказаний житловий будинок відповідачу кошти в розмірі 1\~150 000 (один мільйон сто п`ятнадцять тисяч) гривень, що на той час за офіційним курсом НБУ дорівнювало 41 500 (сорок одній тисячі п`ятсот) доларів США. Вказана сума була визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. \~ \~ \~ \~26.10.2021 року відповідач передав, а позивачка прийняла житловий будинок та всі ключі від вхідних дверей від нього. Житловий будинок був візуально оглянутий позивачкою, жодних особистих речей відповідача або членів його родини в ньому не знаходилось. Після цього сторонами було підписано акт прийому-передачі житлового будинку, який є невід`ємним додатком до договору. Отже, на момент укладання договору сторонами були обумовлені усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулось повне його виконання. На момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.10.2021 року в м. Луганськ, Луганської області не було можливості посвідчити його нотаріально відповідно до чинного законодавства України, оскільки ця територія визнана тимчасово окупованою територію України, а діяльність нотаріусів України там тимчасово припинена. У зв`язку з цим позивачка та відповідач дійшли згоди, що протягом 5-ти місяців з моменту підписання цього договору його буде посвідчено нотаріальному порядку в органах нотаріату України. У випадку порушення цього пункту Договору позивачка має право звернутись до суду за захистом свого права власності згідно до вимог чинного цивільного законодавства України. Попередньо сторонами було узгоджено дату 23.11.2021 року, на яку було вирішено укласти нотаріально посвідчений договір у приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова С.О. На вказану дату відповідач до нотаріальної контори не прибув. В телефонній розмові він пояснив, що існуючі на той час карантинні заходи (примусова обсервація та проходження тесту на виявлення СOVID-19) для осіб, які приїжджають з тимчасово окупованої території створюють для нього значні незручності, а скупчення людей на КПВВ тягне за собою реальні можливість заразитись коронавірусною інфекцією при перетині лінії розмежування, що в свою чергу несе загрозу для його життя та здоров`я. Відповідач попросив відкласти нотаріальне посвідчення угоди до покращення епідемічного стану не території України та послаблення карантинних умов. Розуміючи, що ситуація з епідемічним станом в Україні може не покращитися найближчим часом, позивачка повідомила відповідачу, що таке його ставлення до виконання укладеного між ними договору в частині його нотаріального посвідчення її не влаштовує і є порушенням його умов. В телефонних розмовах позивач неодноразово наполягала на виконанні відповідачем взятого на себе обов`язку та вимагала його явки до нотаріуса на підконтрольній території України. Проте, під різними приводами відповідач уникав виїзду на територію України для нотаріального посвідчення їх угоди з позивачкою. 12.12.2021 року, 10.01.2022 року та 21.02.202 року з метою документального підтвердження своїх дій позивачка направляла на електронну пошту відповідача письмові вимоги про явку на визначений час до нотаріальної контори приватного нотаріуса Малахова С.О. для нотаріального посвідчення укладеного між ними договору купівлі-продажу житлового будинку. Ці вимоги відповідачем були не виконані. В той же час, позивачка прийняла в оперативне володіння та користування придбаним житловим будинком. З моменту його придбання вона проживає в придбаному будинку, зробила в ньому ремонт, придбала нові меблі, привела до ладу подвір`я будинку та розташовані на ньому господарські будівлі. 2 листопада 2021 року відповідача та його дружину було знято з реєстрації місця проживання за адресою житлового будинку позивачки. Разом з цим, позивачка вважає, що відсутність у неї правовстановлюючих документів обмежує її право власності на житловий будинок, оскільки не дозволяє їй ними розпоряджатись. Крім того, її право власності на придбаний нею будинок не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому це несе загрозу вчинення протиправних дій третіми особами відносно її нерухомого майна або виникнення обтяжень відносно нього з вини позивача (кредит, арешт, тощо). У відповідності до вимог частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов Договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання Договору, але одна із Сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, Суд може визнати такий Договір дійсним. У зв`язку\~з цим,\~просить визнати\~дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, за адресою [ADDRESS] , укладений 26 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , паспорт громадянина України серія [NUMBER] виданий Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 06.11.2008 року, РНОКПП: [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, завчасно надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, завчасно надав заяву про визнання позовних вимог, просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно із\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 26.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку б/н в простій письмовій формі (розписка), згідно якого [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно розписки [PERSON] сплатила за вищевказаний житловий будинок [PERSON] 41 500 (сорок одній тисячі п`ятсот) доларів США. Вказана сума була визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. \~ \~ \~ \~ Представник\~позивача вказує,\~що підставою\~звернення до\~суду стало\~те,\~що по\~теперішній час\~за наявності\~обставин,\~що визначаються\~як поважні\~причини (а\~саме введення\~з 12.03.2020\~року карантину\~на територіїУкраїни пов`язаного з поширенням корона вірусу), нотаріально посвідчити укладений між сторонами договір не має можливості, так як відповідач відмовляється приїхали на підконтрольну Україні території, що в свою чергу унеможливлює оформлення права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно. Відповідно до ч. 1\~ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2\~ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3\~ст. 640 ЦК України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13\~постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від\~\~\~\~6 листопада 2009 року № 9\~роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до\~\~\~\~\~ст.ст.\~210,\~640 ЦК України\~пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] договір (розписка), предметом якого є купівля-продаж нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладено 26 жовтня 2021 року, тобто після набрання чинності\~Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано. Однією з умов застосування ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Зазначене узгоджується з висновком Верховного суду викладеним в постанові від 06.09.2017 року. Відповідно до\~\~п. 13\~постанови пленуму Верховного Суду України\~\~№ 9 від 06 листопада 2009 року\~при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2\~ст. 220 ЦК України. Таким чином, судом не встановлено факту безповоротного ухилення однією із сторін, а саме відповідачем від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Доводи представника позивача про наявність поважних причин щодо неможливості з боку відповідача посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку є безпідставними, оскільки жодного належного цьому доказу суду не надано. Крім того, згідно письмової заяви представника відповідача ним зазначено про визнання позовних вимог, але жодних поважних причин не укладення договору купівлі-продажу та посвідчення його нотаріально в заяві не надано. Крім того, позивачем зазначено, що станом на 26.10.2021 р. в м. Луганськ не було можливості посвідчити договір нотаріально, так як ця територія визнана тимчасово окупованою та діяльність нотаріусів України там тимчасово припинена. Але позивач також вказує, що сторонами було узгоджено дату 23.11.2021 р., на яку було вирішено укласти нотаріально посвідчений договір у приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова С.О. Тобто дані обставини свідчать про можливість укладення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Крім того, у розумінні положення ч. 2 ст. 220 ЦК України договір купівлі-продажу визнається дійсним в судовому порядку, що є підставою для вирішення судом позовної вимоги про визнання права власності на спірне майно за покупцем позивачем по справі. Оскільки позовні вимоги про визнання права власності на спірне нерухоме майно є похідними від вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Викладена відповідачем в заяві позиція щодо визнання ним позовних вимог не є підставою для його задоволення, оскільки суперечить зазначеним нормам закону та встановленим висновком суду. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного, ст. ст.\~220, 657, 640 ЦК України, та

Outcome: dismissed