Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 20 листопада 1999 року між ними було укладено шлюб, від якого мають повнолітню дитину; на даний час їх сімейні стосунки припинені через психологічну несумісність, втрату почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, вони не проживають разом і не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя; припинити шлюб через органи ДРАЦС не мають можливості, так як відповідач не перебуває за місцем реєстрації, а тому просить шлюб розірвати в судовому порядку, залишивши їй прізвище [PERSON] . Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки понад рік вона з чоловіком спільно не проживає, подружніх відносин не підтримує, так як той мешкає і працює в м. Києві, що унеможливлює збереження шлюбу. Відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але своїм правом на участь в судовому засіданні не скористався, відзиву на позов не подав, надавши заяву від 15.10.2023р., в якій просить слухати справу в його відсутність та згоден на розірвання шлюбу, що за змістом положень ч.1 ст.223 ЦПК україни не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 20 листопада 1999 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Борзнянського управління юстиції Чернігівської області за актовим записом №84. Від даного шлюбу подружжя неповнолітніх дітей не має. Понад один рік сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, ведуть окреме господарство, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, обоє наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, відсутність неповнолітніх дітей, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, передбаченим ст.113 СК України, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за її клопотанням залишаються за позивачкою, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved