Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову позивач вказував, що він з серпня 2007 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи різні посади. Так, зокрема, з 15 вересня 2017 року позивач працював провідним юрисконсультом служби електропостачання регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», а з 17 червня 2020 року і на день подання даного позову юрисконсультом 1 категорії відділу координації правової роботи підрозділів юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Зазначав, що позивач проживає у кімнаті [ADDRESS] , має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1986 р. 1 категорії, 27 червня 2017 р. йому було видано пенсійне посвідчення серії [NUMBER] , а 10 вересня 2019 року позивачеві було видано пенсійне посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни [NUMBER], встановлена 3 група інвалідності. Також [PERSON] було вручено реабілітаційну програму, як інваліду. 30 квітня 2021 року позивача було ознайомлено з наказом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 27 квітня 2021 року №160-Н «Про внесення змін до наказу від 30.07.2020 року №223-Н», відповідно до якого робоче місце позивача змінюється і встановлюється у виробничому підрозділі Дарницька дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» - м. Київ, вул. Приколійна,1. Такі дії відповідача щодо зміни його робочого місця позивач вважає неправомірними, оскільки він є інвалідом 3 групи з першим ступенем обмеження до пересування і трудової діяльності в зв`язку з чим складніше добиратись до нового робочого місця. Крім того, оскаржуваний наказ суперечить вимогам ст.ст.5,25 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та ст. 172 КЗпП України та вимогам індивідуальної програми позивача. Посилаючись на викладене, просив визнати протиправним і скасувати наказ виконавчого директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» Мироновича А.В. від 27.04.2021 року за №160-Н «Про внесення змін до наказу від 30 липня 2020 року №223 в частині встановлення [PERSON] робочого місця, а саме у виробничому підрозділі Дарницька дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» по вул. Приколійна,1 в м. Києві. та зобов`язати відповідача встановити [PERSON] , як інваліду 3 групи, враховуючи індивідуальну програму реабілітації і медичні показання встановити робоче місце останнього у підрозділі з найменшим відділенням від постійного місця проживання та найлегшим під`їздом громадського транспорту, а також скорочений робочий день з початком роботи на годину пізніше, від встановленої правилами внутрішнього розпорядку, з оплатою, як за повний робочий день. В подальшому, позивач неодноразово уточнював та збільшував позовні вимоги, та в останній редакції від 05 вересня 2022 р. просив визнати протиправним наказ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» № 160-Н від 27 квітня 2021 року «Про внесення змін до наказу №223-Н від 30 липня 2020 року» в частині встановлення позивачу робочого місця у виробничому підрозділі Дарницька дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», м. Київ, вул. Приколійна,1 який був чинним з 27 квітня 2021 року по 11 листопада 2021 року; визнати протиправним наказ №346-Н від 11 листопада 2021 року «Про внесення змін до наказу №223-Н від 30 липня 2020 року» в частині встановлення робочого місця в експлуатаційному вагонному депо Дарниця (ВЧДЕ-5) по вул. Машиністівська,1, в м. Києві, який був чинний з 12 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року. Одночасно із позовною заявою позивачем була також подана заява про забезпечення позову, в якій він просив на період розгляду справи судом вижити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу за №223-Н від 30.07.2020 р. в оскаржуваній частині та заборонити відповідачу відмовляти позивачеві у встановлені за його заявою дистанційної роботи відповідно до приписів ст. 60-2 КЗпП України. Ухвалою судді від 09 липня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 09 липня 2021 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у даній справі відмовлено. 20 грудня 2021 року від представника відповідача Шапран Л.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що .що згідно з чинним трудовим законодавством не вважається переведенням на іншу роботу та не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості. Робоче місце позивача, як було визначено в межах однієї місцевості - місто Київ, так і лишилось незмінним, всі функції позивача, як працівника, залишились незмінними. Твердження позивача про наявність реабілітаційної програми у відповідача, як роботодавця, базується на припущеннях, оскільки позивачем не була надано відповідачу індивідуальна програма інваліда. Встановлення позивачу робочого місця у виробничому підрозділі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» - експлуатаційне вагонне депо Дарниця за адресою м. Київ, вул. Машиністівська,1, не протипоказано за станом здоров`я позивачеві і є правомірним, в зв`язку з чим оспорюваний наказ є правомірним та не може бути скасованим. Крім того, представник відповідача вказувала, що позовна вимога в частині скорочення робочого дня на одну годину, з оплатою як за повний робочий день також не підлягає задоволенню, оскільки суперечить чинному трудовому законодавству, зокрема ч.2 ст. 56 КЗпП України. При цьому вказувала, що позивач, у порушення ст. 56 КЗпП України не звертався до відповідача про встановлення йому неповного робочого дня. Також заперечувала проти позовної вимоги про зобов`язання відповідача встановити позивачу дистанційну роботу, оскільки ст. 60-2 КЗпП України, на яку посилається позивач, не містить обов`язку роботодавця переводити працівників на інший режим роботи з ініціативи працівника, тобто таке переведення може бути здійснено лише у разі згоди на це роботодавця. Крім того, виходячи із специфіки роботи позивача дистанційна робота у відповідача не передбачена. 20 грудня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій посилаючись на необґрунтованість та недоведеність доводів, викладених стороною позивача у відзиві, просив задовольнити позов. Ухвалою суду від 14 березня 2023 року закрито провадження у даній справі. Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року ухвалу суду від 14 березня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді від 20 липня 2023 року головуючим по справі - суддею Хайнацьким Є.С. заявлено самовідвід від розгляду даної цивільної справи. Передано цивільну справу для виконання вимог п.15.4 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України. Протоколом повторного автоматичного розподілу від 15 серпня 2023 року дану справу передано судді Бусик О.Л. Ухвалою судді від 21 серпня 2023 року прийнято до провадження дану цивільну справу та призначений її розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належно. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги, в редакції від 05 вересня 2022 року підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представником відповідача також була подана заява про розгляд справи у відсутність відповідача, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та просив відмовити у його задоволенні. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Звертаючись з даним позовом позивач просив визнати протиправним і скасувати наказ № 160-Н від 27 квітня 2021 року «Про внесення змін до наказу №223 від 30 липня 2020 року» в частині встановлення позивачу робочого місця та зобов`язати відповідача наказом встановити робоче місце у підрозділі з найменшим віддаленням від постійного місця проживання на найлегшим під`їздом громадського транспорту, та скорочений робочий день з початком роботи на годину пізніше, від встановленої правилами внутрішнього розпорядку, з оплатою як за повний робочий день. В подальшому позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги. Так, 05 вересня 2022 року позивачем було подано клопотання про уточнення позовних вимог, в якому він просив визнати протиправним наказ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» № 160-Н від 27 квітня 2021 року «Про внесення змін до наказу №223-Н від 30 липня 2020 року» в частині встановлення позивачу робочого місця у виробничому підрозділі Дарницька дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», м. Київ, вул. Приколійна,1 який був чинним з 27 квітня 2021 року по 11 листопада 2021 року; визнати протиправним наказ №346-Н від 11 листопада 2021 року «Про внесення змін до наказу №223-Н від 30 липня 2020 року» в частині встановлення робочого місця в експлуатаційному вагонному депо Дарниця (ВЧДЕ-5) по вул. Машиністівська,1, в м. Києві, який був чинний з 12 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року. Ухвалою судді від 14 березня 2023 року провадження у справі було закрито. Закриваючи провадження у даній справі, суд виходив з того, що на час ухвалення судового рішення предмет спору відсутній, у зв`язку з чим між сторонами не залишилося неврегульованих питань. Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року ухвалу суду від 14 березня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скасовуючи ухвалу суду від 14 березня 2023 року суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору є передчасними, оскільки закриваючи провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд належним чином не дослідив матеріали справи, не перевірив та не встановив чи не залишилося між сторонами неврегульованих питань після видання відповідачем наказу від 02 лютого 2022 року № 024-Н про втрату чинності оспорюваного наказу, з огляду на те, що визнання протиправним наказу та визнання його таким, що втратив чинність, мають різні змістовні значення та передбачають різні юридичні наслідки. Судом встановлено, що з серпня 2007 року позивач працював у відповідача. Наказом №223-Н від 30 липня 2020 року регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» встановлені робочі місця для працівників юридичної служби. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 27 квітня 2021 року внесено зміни до наказу від 30 липня 2020 року №223-Н та змінено робоче місце позивача з робочого місця в приміщенні за адресою вул. Лисенка, 6 в м. Києві на робоче місце в приміщенні за адресою: вул. Приколійна, 1, в м. Києві . Наказом АТ «Укрзалізниця» від 11 листопада 2021 року внесено зміни до наказу від 30 липня 2020 року №223-Н та змінено робоче місце позивача з робочого місця в приміщенні за адресою вул. Приколійна,1, в м. Києві на робоче місце в приміщенні за адресою: вул. Машиністівська,1, в м. Києві . Судом також встановлено, що наказом АТ «Укрзалізниця» №024-Н від 02 лютого 2022 року «Про встановлення робочих місць працівникам юридичної служби» визнано таким, що втратив чинність наказ від 30 липня 2020 року №223-Н «Про встановлення робочих місць працівникам юридичної служби». Таким чином, оспорювані позивачем накази про внесення змін до наказу від 30 липня 2020 року № 223-Н втратили чинність. Матеріалами справи встановлено, що 19 грудня 2022 року позивач звільнився із займаної посади у зв`язку із виходом на пенсію. За таких обставин та враховуючи клопотання про уточнення позовних вимог, подане позивачем 05 вересня 2022 року предметом даного розгляду є позовні вимоги про визнання неправомірними наказів від 27 квітня 2021 року №160-Н, який був чиним з 27 квітня 2021 року та по 11 листопада 2021 року та від 11 листопада 2022 року №346-Н, який був чинним в період з 12 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року в частині встановлення робочого місця позивачу. Статтею 1 КЗпП України визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до вимог ч.2 ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. Розміщення робочих місць працівників юридичної служби у виробничих підрозділах регіональної філії «Південно-Західна залізниця» визначено в додатках до оскаржуваних наказів, відповідно до яких робоче місце позивача розташовані за різними адресами, але в межах однієї місцевості - м. Києва, тобто залишилось незмінним. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що встановлення позивачу робочого місця за оскаржуваними наказами не протипоказано за станом здоров`я останнього. За таких обставин та з урахуванням вимог ч.2 ст. 32 КЗпП України, відповідач, як роботодавець позивача, мав право без згоди останнього переміщати в межах того ж підприємства на інше робоче місце, що розташоване у тій же місцевості. З матеріалів справи слідує, що позивачу встановлена 3 група інвалідності. Статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії з зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України та іншими законодавчими актами. Відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності людей з інвалідністю в Україні», з метою реалізації творчих і виробничих здібностей людей з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. За змістом ч.1 ст. 6 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» захист прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону праці», підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» робоче місце особи з інвалідністю - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової дальності на підприємствах, в установах і організаціях. Тобто це звичайне робоче місце, яке нічим не відрізняється від робочого місця працівника, який виконує роботи на аналогічній ділянці. Спеціальне робоче місце особи з інвалідністю - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо. Тобто, це робоче місце, спеціально адаптоване під особу з інвалідністю за допомогою спеціального технічного обладнання, пристосувань і пристроїв. Необхідність працевлаштування особи з інвалідністю на спеціалізоване робоче місце встановлюється висновками та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю, що складаються МСЕК. Якщо в документах МСЕК не зазначається необхідність створення спеціалізованого робочого місця для особи з інвалідністю, то вона може бути працевлаштована на звичайне робоче місце. Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда. Види і обсяги необхідного соціального захисту інваліда надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами, установами, організаціями. Аналогічні приписи встановлені і в Законі України «Про охорону праці». Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам та атестоване спеціальною комісією за участю представників МСЕК, органу державного нагляду за охороною праці, громадських організацій інвалідів і введене в дію шляхом влаштування на нього інваліда. При цьому робочим місцем інваліда може бути: 1) звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування; 2) робоче місце інваліда - це місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях (Закон України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). З довідки МЕК серії 12ААБ за №426040 від 28 серпня 2019 року слідує, що позивачу встановлена третя група інвалідності довічно та зроблено висновок про умови та характер праці:- праця за фахом зі скороченим робочим днем або тижнем, та визначено 30% втрати працездатності. Особа з інвалідністю (законний представник дитини з інвалідністю) має право відмовитися від будь-якого виду, форми та обсягу реабілітаційних заходів, передбачених її індивідуальною програмою реабілітації, або від усієї програми в цілому. Особа з інвалідністю (законний представник недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю) зобов`язана брати участь у виборі та погоджувати призначення конкретних допоміжних засобів реабілітації, медичних виробів, реабілітаційних послуг і санаторно-курортного лікування тощо в межах її індивідуальної програми реабілітації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч.4 ст.25 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»). Посилання позивача на індивідуальну програму реабілітації інваліда, як на підставу для задоволення позову, судом не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази про те, що позивач надав відповідачу індивідуальну програму реабілітації інваліда. Крім того, така реабілітаційна програма не підтверджує неможливість позивача працювати за станом свого здоров`я у визначених оспорюваними наказами адресами, які знаходяться територіально в одній місцевості, а саме в м. Києві. Не надано таких доказів і позивачем під час розгляду даної справи. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України). Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання протиправними наказів про встановлення робочого місця, позивач вказував, що він певний час знаходився під дією протиправних наказів, які зумовлювали для нього додаткові труднощі в прибутті до нових робочих місць і якими позивачу нанесена моральна шкода. Скасування оскаржуваних наказів не робить їх правомірними. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 14)). Позивачем не було наведено підстав того, яким чином у разі визнання оскаржуваних наказів за вказані ним періоди протиправними будуть захищені та поновлені його права. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed