Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Пасічнянської сільської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що у 2014 році вона перебувала на роботі у російській федерації, де познайомилась із відповідачем [PERSON] , з яким почала спільно проживати в м. Череповець Вологодської області. 10.12.2014 вона та відповідач уклали між собою шлюб, який був зареєстрований в управлінні ЗАГСУ Вологодської області у відділі ЗАГС по м. Череповець і Череповецького району, про що складено запис про укладення шлюбу за № 2616. В результаті спільного проживання у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . 11.08.2021 шлюб між нею та відповідачем було розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11.08.2021. Неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] з 2018 року проживають разом з нею. З цей час відповідач зі своїми дітьми жодного разу не бачився, батьківських обов`язків не виконує, участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Також відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Також діти [PERSON] та [PERSON] не отримали від батька жодного подарунку на день народження та на інші свята. Всі питання щодо виховання дітей вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Додатково діти займаються в гуртках, дошкільних навчальних закладах. Ці заняття потрібні неповнолітнім дочці та сину, вони відвідують кожний предмет з задоволенням. Для розвитку дітей вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Все наведене буде підтверджується Актом обстеження матеріально-потових умов сім`ї, довідкою Надвірянського закладу дошкільної освіти (Ясла-садок) «Сніжинка» №01-04/28 від 27.01.2021р., довідкою Надвірнянського ліцею №3 від 22.10.2021р., також у судовому засіданні можуть бути підтверджені показами свідків. Наведені обставини свідчать, що відповідач [PERSON] своєю поведінкою, діями та бездіяльністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Тому на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради, як органу опіки та піклування, 27.01.2022 було розглянуто її заяву та прийнято рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того відповідач є особою працездатного віку, фізично здоровий, неофіційно постійно працює на будівельних роботах в російській федерації, таким чином отримує нерегулярний і мінливий дохід, аліментів нікому не платить, інших стягнень по виконавчих документах з нього не проводиться, таким чином вважає, що він зможе сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу). Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив. Стислий виклад позиції сторін: Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також просив стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Не заперечив проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Пасічнянської сільської ради в судове засідання не з`явився, він начальника служби поступила письмова заява, в якій просить справу розглядати у відсутності представника служби, не заперечує проти задоволення позову. При ухваленні рішення просить взяти до уваги обставини, викладені у висновку органу опіки та піклування. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся завчасно належним чином, поштовим зв`язком, та у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.07.2023 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2023 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] 10.12.2014 зареєстрували шлюб в управлінні ЗАГСУ Вологодської області у відділі ЗАГС по м. Череповець і Череповецького району російської федерації, запис про укладення шлюбу за № 2616. За час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження з перекладами на українську мову (8-9, 11-12). Згідно копій довідок № 5011 та № 5012, виданих 22.08.2019 УДМС в Івано-Франківській області, малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , набули громадянства України (а.с. 10, 13). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Пасічнянської сільської ради, та копії довідки про реєстрацію місця проживання від 23.03.2007 вбачається, що позивач [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Заявником створено хороші умови для життя та розвитку дітей, в кімнатах чисто, діти доглянуті. Діти перебувають на утриманні матері. Зі слів заявниці, батько дітей з ними не проживає, участі у вихованні та утриманні дітей не бере (а.с. 7, 14). Позивач [PERSON] працює на ДП «Виробниче об`єднання «Карпати» в`язальником схемних джгутів, кабелів та шнурів, що підтверджується копією довідки від 27.01.2021 № 535/14 (а.с. 15). Згідно копій довідок Надвірянського ЗДО (Ясла-садок) «Сніжинка» № 01-04/28 від 27.01.2021, Надвірнянського ліцею № 3 від 22.10.2021, діти [PERSON] та [PERSON] з вересня 2020 року виховувались у Надвірнянському ЗДО «Сніжинка». Батько [PERSON] не приймав участі у вихованні дітей, ніколи їх не приводив та не забирав із садочка. Дитина [PERSON] у 2021/2022 навчалась в 1-В класі Надвірнянського ліцею № 3 Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області. Батько дитини за час навчання у ліцеї не з`являвся, не спілкувався із класним керівником та вчителями з питань навчання та виховання дочки (а.с. 16-17). Як вбачається з копій довідок КП «Надвірнянський некомерційний центр первинної медичної допомоги» Надвірнянської міської ради від 28.01.2021, діти [PERSON] та [PERSON] перебувають на педіатричному обліку в лікаря [PERSON] . У [PERSON] встановлено діагноз: епілептичний синдром, без ремісії. [PERSON] соматично здоровий (а.с. 18-19). З висновку Комісії з питань захисту прав дитини Пасічнянської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради від 01.11.2022 № 302, вбачається, що питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , було предметом розгляду Комісії з питань захисту прав дитини Пасічнянської сільської ради. 11.10.2022 року начальником служби у справах дітей Пасічнянської сільської ради спільно із спеціалістом відділу соціального захисту населення Пасічнянської сільської ради, здійснено спільний виїзд у вище зазначену сім`ю, за адресою: [ADDRESS] , під час якого встановлено, що умови для проживання малолітніх дітей створено на належному рівні, діти забезпечені всім необхідним для їх фізичного та морального розвитку. Зі слів дітей відомо, що з батьком вони спілкувалися минулого року на день народження [PERSON] , подарунків від нього не отримували. Зі слів [PERSON] відомо, що з того часу як [PERSON] проживає окремо, жодного разу не проявив ініціативу щоб побачитись із дітьми, обов`язків, покладених законом на батьків не виконує. Згідно з довідками із Надвірнянського ліцею № 3 від 21.10.2022 та від 26.10.2022 відомо, що [PERSON] навчається в 2-В класі, а [PERSON] - 1-Б класі, за час навчання батько дітей у ліцеї не з являвся, не брав участі у батьківських зборах, не спілкувався з класними керівниками, вчителями з питань навчання та виховання дітей. Таким чином [PERSON] ухиляється від виховання та утримання своїх дітей, не виявляє до них батьківської турботи. За результатом розгляду даного питання комісія вирішила визнати за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 23-24). Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, позивач на даний час проживає разом з малолітніми дітьми, які перебувають на її утриманні, офіційно працює, однак її доходів не вистачає, щоб належним чином забезпечувати дітей. Відповідач офіційно не працює, проживає на тимчасові заробітки. Також суду не надано доказів щодо незадовільного стану здоров`я відповідача та наявності в нього інших утриманців. Тому відповідач може надавати кошти на утримання малолітніх дітей. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з обставин, викладених позивачем в позовній заяві та підтверджених в судовому засіданні, відповідач [PERSON] неналежно виконує свої батьківські обов`язки щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а саме з часу припинення спільного проживання (з 2018 року) не проявляє жодної батьківської турботи про дітей, не спілкується з дітьми, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям та навчанням, не бере участі у їх вихованні, не дбає про їх фізичний і духовний розвиток, не надає жодної матеріальної допомоги на їх утримання, чим свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Вказані обставини повністю доведені в судовому засіданні. Вказані обставини свідчать про те, що з боку відповідача [PERSON] мала місце винна поведінка, яка проявилась в свідомому ухиленні ним від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому прийшов до висновку, що є передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітніх дітей, що сприятиме захисту інтересів дітей. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. За змістом ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Частиною першою ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Перевіряючи доводи позивача щодо визначення розміру аліментів у частці від доходу відповідача суд дійшов наступних висновків. Відповідно до норм ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно норм ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином суди не вправі виходити за межі позовних вимог та самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 04.07.2018 № 490/4522/16-ц. Тому суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів у частці від доходу. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи вище наведене, з відповідача на користь позивача необхідно стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей. Щодо розподілу судових витрат: У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, позивачем сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією від 05.07.2023 (а.с. 5). Позивачем не заявлялась вимога про відшкодування їй сплаченого судового збору, тому судом не вирішувалось питання про розподіл вказаних судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей на підставі п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Тому судовий збір за задоволення даної вимоги підлягає стягненню з відповідача в користь держави. Висновки суду: Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд встановив наявність достатніх підстав для застосування у даній справі такого крайнього заходу, як позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей, що відповідатиме якнайкращим інтересам дітей. Тому суд дійшов висновку про задоволення позову про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , матір`ю яких є [PERSON] . Також виходячи із встановленого законом обов`язку обох батьків утримувати дітей, факт проживання дітей з матір`ю, вік та стан здоров`я дітей, матеріальний стан позивача, офіційно працює, інших доходів не має, вартість життя та необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, навчання, здоров`я дітей, матеріальне становище та стан здоров`я платника аліментів, який офіційно не працює, проживає на тимчасові заробітки, відсутність доказів щодо незадовільного стану здоров`я відповідача та наявність у нього інших утриманців, суд дійшов до висновку, що позов в частині стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей необхідно задовільнити, та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/3 частки зі всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Враховуючи положення ст. 191 СК України, стягнення аліментів необхідно розпочати з часу пред`явлення позову, а саме з 05.07.2023. На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати підлягають стягненню з відповідача, зокрема: 1073 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави. На підставі викладеного, ст.ст. 8, 150, 157, 164, 165, 166, 171 СК України, постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved