Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення. Посилалася на те, що вона є власником частини будинковолодіння по [ADDRESS] . За вказаним будинковолодінням закріплено земельну ділянку. Зокрема, рішенням виконкому ЧМР депутатів трудящихся від 13.02.1954 року зареєстровано за землекористувачами будівельного кварталу 378/379 лишків присадибних ділянок, площею 58342 кв.м. в тимчасовому користуванні, у тому числі за будинковолодінням [ADDRESS] , - площею 3540 кв.м. Термін користування земельною ділянкою рішенням не визначено. Таким чином, земельна ділянка, площею 3540 кв.м. зареєстрована за будинковолодінням [ADDRESS] та перебуває у користуванні власників будинковолодіння за вказаною адресою. Позивач вважає, що оскільки вона є власником будинковолодіння [ADDRESS] , то саме вона має право на оформлення права власності на цю земельну ділянку. Своїм правом щодо безоплатної приватизації вона ще не скористалась. Проте, Чернівецька міська рада передала цю земельну ділянку сторонній особі. Так, рішенням ЧМР №667 від 21.12.2021 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 7310136300:17:001:0303) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. При цьому, ЧМР не враховано, що відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Однак, право користування спірною земельною ділянкою інших осіб на даний час не припинено. Пункт 5 Постанови Верховної ради УРСР «Про порядок введення в дію ЗК УРСР» від 18.12.1990 року перебачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування. При цьому, [PERSON] своїм правом щодо безоплатної приватизації землі не скористалася. Крім того, земельна ділянка, на якій знаходиться будинковолодіння позивача, обгороджена парканом і вільного доступу до спірної земельної ділянки не має. Вказана огорожа є приватною власністю сусідки позивача [PERSON] . Також зазначила, що на земельній ділянці, яка відведена [PERSON] , розташоване майно [PERSON] : гараж, колодязь та вбиральня, огорожа, а отже в силу вимог ЗК України вказана земельна ділянка не є вільною і не може бути передана будь-кому у користування чи у власність. Межі спірної земельної ділянки позивачем не погоджувались. Вхід на територію земельної ділянки можливий лише через її подвір`я, яке огороджено парканом. ЇЇ діти [PERSON] , [PERSON] звернулись до ЧМР з заявою про надання дозволу їм на складання проекту відведення спірної земельної ділянки, проте їм було відмовлено. Вказувала на те, що відповідно до правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах №689/26/17 від 16.06.2020 року та №318/1274/18 від 20.01.2021 року, діє принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруди. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Просила визнати незаконним та скасувати п.3 рішення ЧМР №667 від 21.12.2021 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано [PERSON] земельну ділянку у власність. Стягнути з ЧМР понесені судові витрати. Ухвалою суду від 21.03.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 11.05.2023 року за клопотанням представника позивача було вжито заходів забезпечення позову та накладено заборону відчуження земельної ділянки. 29.05.2023 року строк підготовчого провадження було продовжено на тридцять днів. Ухвалою суду від 06.06.2023 року за клопотанням представника відповідачів витребувано докази. 10.07.2023 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Чернівецькою міською радою було подано відзив на позов, в якому представник відповідача позов не визнала. Посилалася на те, що [PERSON] як член сім`ї загиблого учасника бойових дій, звернулася до органів місцевого самоврядування з заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1000 га у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Рішенням ЧМР №667 від 21.12.2021 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано [PERSON] земельну ділянку у власність. Зазначила, що питання встановлення порядку розпорядження комунальною власністю міста Чернівці, в даному випадку землею, належить до компетенції Чернівецької міської ради. Враховуючи те, що земельна ділянка [PERSON] по [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136300:17:001:0303 є сформованою та вільною від забудови, а тому ЧМР правомірно надала дозвіл на затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність земельної ділянки. Окрім того, вказувала на те, що [PERSON] на підставі договору про виділ у натурі нерухомого майна, що є спільною частковою власністю від 07.07.2006 року є власником нерухомого майна, а саме: частини будинку літ.А, сараю літ.П, Р, вольєру літ.С, криниці літ.К., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Також [PERSON] належить на праві спільної часткової власності житловий будинок літ.А, житловий будинок літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Н, вбиральні літ.Ф, криниця К*, криниця К**, огорожа 1-3. Позивач не зверталася до Виконавчого органу ЧМР щодо оформлення права на виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію об`єкта за адресою [ADDRESS] . Наявна огорожа, на яку посилається позивач, встановлена на землях комунальної власності ЧМР між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , а отже підлягає демонтажу. Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.12.2019 року, доданого [PERSON] , передбачено, що згідно відомостей, викладених у технічному паспорті та інформаційній довідці №256, сарай літ.Д, навіс літ.З, сарай літ.Ж, сарай літ.Е, навіс літ.М, навіс літ.С знесені; гараж літ.Р та сарай літ.П - демонтовані. Отже, усі твердження [PERSON] про те, що на спірній земельній ділянці розташоване її нерухоме майно, а саме гараж, колодязь та вбиральня, не відповідають дійсності. Тому оскаржуване рішення ЧМР відповідає вимогам Закону. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому, обставини. Просила позов задовольнити. Представник відповідача Чернівецької міської ради у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Просив відмовити у задоволенні позову. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, хоча належним чином неодноразово повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин: Спір між сторонами виник із приводу правомочностей позивача щодо земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:17:001:0303, площею 0,1000 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. За змістом ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Із аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватно-правових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Як було встановлено судом, позивач просить визнати незаконним та скасувати п.3 рішення ЧМР №667 від 21.12.2021 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано [PERSON] земельну ділянку у власність. Наявність існуючого речового права відповідача на спірну земельну ділянку обумовлює розгляд даного спору в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що рішенням виконкому ЧМР депутатів трудящихся №145 від 13.02.1954 року зареєстровано за землекористувачами будівельного кварталу 378/379 58342 кв.м. земельних площ, виявлені лишки присадибних ділянок залишено в тимчасовому користуванні. За землекористувачами будинковолодіння [ADDRESS] зареєстровано земельну ділянку, площею 3540 кв.м. Термін користування земельною ділянкою рішенням не визначено (а.с. 15 Том 1). Із досліджених судом матеріалів інвентарної справи №17981 на будинок [ADDRESS] вбачається, що на момент ухвалення рішення №145 від 13.02.1954 року власником будинковолодіння [ADDRESS] , була місцева рада. Вказана обставина підтверджується ескізом поверхового плану будинковолодіння, зведеним оціночним актом по будинковолодінню. Отже, зазначеним рішенням органу місцевого самоврядування №145 від 13.02.1954 року спірну земельну ділянку було зареєстровано за землекористувачем Чернівецькою міською радою. Вперше право приватної власності по вказаному будинку було набуто в 1993 році. Так, Чернівецькою міською радою було передано в порядку приватизації з державного житлового фонду квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (а.і.с. 28-29, 57-58, 72). Зокрема, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням по комунальній власності Чернівецького міськвиконкому 02.08.1994 року на підставі розпорядження №10360 від 01.08.1994 року, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з двох житлових кімнат, вбиральні, комори, веранди. Позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2001 року купила в [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.і.с.76). У подальшому, рішенням Виконавчого комітету ЧМР №52/2 від 08.02.2005 року було вирішено ЧМКБТІ замінити наявні правовстановлюючі документи на свідоцтво про право власності: на 43/100 частин будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків і є неподіленим, з належними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що складаються з приміщень в житловому будинку літ.А; сарай літ.П, сарай літ.Р., вольєр літ.С, криниця літ.К, 1/3 криниці літ.К-1, 1/3 вбиральні літ.Ф на праві спільної часткової власності на ім`я [PERSON] (а.і.с.79). На підставі зазначеного рішення 13.06.2005 року Виконавчим комітетом ЧМР було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 07.07.2006 року між співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] було укладено договір про виділ у натурі нерухомого майна, що є спільною частковою власністю (а.с.13 Том 1). За цим договором сторони домовилися про виділ у натурі [PERSON] належних їй часток в будинковолодінні [ADDRESS] таким чином: [PERSON] виділяються в натурі приміщення, загальною площею 80,10 кв.м., які складаються з частини будинку Літ.А. , які є ізольованими, мають окремий вхід, а також сарай літ.П,Р, вольєр МТС, криниця літ.К. 06.07.2006 року [PERSON] продала 4/100 частини будинковолодіння [PERSON] , в тому числі: 1/3 криниці літ.К-1, 1/3 вбиральні літ.Ф. (а.і.с.130). Окрім того, [PERSON] 21.12.2012 року на підставі договору купівлі-продажу купила у [PERSON] 24/100 ідеальних частки будинковолодіннями з належними до нього надвірними спорудами, що по [ADDRESS] ): житловий будинок літ.Б, загальною площею 48,60 кв.м., сарай літ.Е, сарай літ.Н., навіс літ.М, 1/3 криниці літ.К-1, 1/3 вбиральні літ.Ф. (а.с.13 Том 2). Судом також установлено, що п.3 рішення ЧМР №667 від 21.12.2021 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 7310136300:17:001:0303 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.11). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказувала на те, що земельна ділянка, площею 3540 кв.м., зареєстрована за будинковолодінням [ADDRESS] та перебуває у користуванні власників будинковолодіння за вказаною адресою, а тому оскаржуваним рішенням порушено її права як землекористувача. За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Розглядаючи аргументи сторін та даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного: Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами чинного Земельного кодексу України. Так, статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави. Приписами статті 80 ЗК України встановлено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Пунктами «а» та «в» ч. 1. ст. 12 ЗК України регламентовано, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності. За змістом ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земельне законодавство базується, серед інших, на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю (п.п. «б», «ґ» ч. 1 ст. 5 ЗК України). До загальних засад цивільного законодавства відноситься справедливість, добросовісність та розумність. (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Згідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Даючи оцінку доводам позивача про наявність у неї прав на земельну ділянку, площею 3540 кв.м. на підставі рішення Виконкому ЧМР депутатів трудящихся №145 від 13.02.1954 року суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплено загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. На час відведення землекористувачам будівельного кварталу №378/379 земель земельні відносини регулювалися Земельним кодексом УСРР 1922 року. ЗК УРСР 1922 року передбачав (статті 195-206) ведення державного запису землекористувачів (земельна реєстрація), функції якого покладалися на Народний комісаріат землеробства та його місцеві органи. Завдання державного запису землекористувачів полягало у проведенні збору та збереженні «у систематичному та наглядному вигляді» точних та своєчасних відомостей про правове та господарське становище всіх землекористувачів. Відповідно при здійсненні земельної реєстрації фіксувалися такі відомості про кожну земельну ділянку: 1) місце розташування та назва земельної ділянки, кількість землі в цілому та по угіддях, відомості про будівлі та господарські споруди; 2) найменування землекористувачів та підстави отримання землі у користування; 3) відомості про особливі повноваження та повинності, пов`язані з використанням ділянки; 4) інші відомості, внесення яких передбачено наступними розпорядженнями. У пункті 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на мовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Як було встановлено судом, на час прийняття рішення органу місцевого самоврядування №145 від 13.02.1954 року будь-які фізичні соби не набули прав користування земельною ділянкою, оскільки домоволодіння перебувало у власності місцевої ради. У подальшому, протягом 1993-1994 років, права на квартири у домоволодінні Чернівецькою міською радою було передано трьом співвласникам шляхом безоплатної приватизації. Багатоквартирний будинок є специфічним об`єктом права власності, визначення якого наведено в статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» - багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. Таким чином, на час передачі у приватну власність домоволодіння ЧМР надала йому статус багатоквартирного будинку. Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність» від 26.03.1991 року, який був чинним на час передачі у власність квартир шляхом приватизації, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (стаття 2 Закону). Отже, у період часу з 06.06.2001 року до 08.02.2005 року позивачу належала квартира [ADDRESS] , право на будь-які господарські приміщення та споруди у неї не виникло. Статус будинковолодіння із визначенням у ньому часток та наданням права власності на належні до нього будівлі та споруди домоволодінню [ADDRESS] , було надано лише у 2005 році. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення права власності у позивача на будинковолодіння) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) та від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3-8.5) наголосила на тому, що: - правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; - стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства». Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а отже, використання споруд, належних позивачці, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, суд звертає увагу на те, що положеннями ст.121 ЗК України (в редакції 2005 року) встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. На підставі зазначеного, суд, ураховуючи те, що попередній власник кв. [ADDRESS] , [PERSON] не набув права користування земельною ділянкою, площею 3540 кв.м., оскільки на час прийняття рішення органу місцевого самоврядування №145 не був співвласником домоволодіння, а Чернівецькою міською радою під час передачі у власність у порядку приватизації квартири у правовстановлюючих документах не було зазначено про надання у користування земельної ділянки, приходить до висновку, що [PERSON] набула право користування тією частиною земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування будинковолодіння, у межах норм, визначених ст.121 ЗК України, тобто площею, 0,10 га. Також позивач в обгрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що на земельній ділянці, яка відведена [PERSON] , розташоване належне їй на праві власності майно, а саме: гараж, колодязь та вбиральня, огорожа, а отже в силу вимог ЗК України вказана земельна ділянка не є вільною і не могла бути передана будь-кому у користування чи у власність. Даючи оцінку наведеним аргументам, суд виходить із наступного: За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається із дослідженої судом схеми розташування будівель та споруд по [ADDRESS] (а.с.70 Том 2), земельна ділянка кадастровий номер №7310136300:17:001:0303, площею 0,10 га, яка була передана у власність [PERSON] , окреслена на схемі червоними лініями. Спірна земельна ділянка була сформована за зверненням члена сім`ї загиблого військовослужбовця на підставі заяви від 04.07.2020 року, рішення ЧМР №2488 від 13.11.2020 року (а.с.124-128 Том 1) та оскаржуваним рішенням ЧМР №667 від 21.12.2021 року безоплатно передана у власність [PERSON] . Зазначена земельна ділянка була сформована позаду будинковолодіння [ADDRESS] , із площі земельної ділянки - 3540 кв.м., визначеної рішенням №145 від 13.02.1954 року. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження. Як вбачається із схеми розташування будівель та споруд по [ADDRESS] (а.с.70 Том 2), на земельній ділянці кадастровий номер №7310136300:17:001:0303, площею 0,10 га, яка була передана у власність [PERSON] , відсутні будь-які господарські будівлі та споруди, інше нерухоме майно. Земельна ділянка вільна від будь-яких забудов. Аргументи позивача щодо розташування на земельній ділянці гаражу, колодязю, вбиральні та огорожі є безпідставними та не відповідають дійсності. Зокрема, вбиральня та колодязь К1 розташовані в межах частини земельної ділянки, яка залишена органом місцевого самоврядування для обслуговування будинковолодіння [ADDRESS] . Гараж, колодязь К2 та огорожа, розташовані на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності. При цьому, гараж є самочинним будівництвом, право власності на нього [PERSON] не набула. Огорожа також не перебуває у власності позивача, її розмір не відповідає інвентарній справі, а тому право [PERSON] порушено не було. Щодо колодязю К2 судом під час дослідження матеріалів інвентарної справи було встановлено, що [PERSON] змінила його розташування, перемістивши його до межі із будинковолодінням [ADDRESS] . Наведені факти свідчать про недобросовісність дій позивача, яка створює штучні перешкоди, з метою не надання доступу відповідачу до земельної ділянки. Також, у поданій до суду позовній заяві позивач посилалась на те, що її діти [PERSON] та [PERSON] , яка зареєстровані та проживають по [ADDRESS] , з метою реалізації свого конституційного права на землю, звернулись до ЧМР з заявою про надання дозволу на складання проекту відведення землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,10 га за адресою [ADDRESS] безоплатно у власність. У частинах першій - третій статті 116 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема шляхом одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Стаття 118 ЗК України визначає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Цей орган розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (ст.186 ЗК України). Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Отже, рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес у разі формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проєкту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проєкту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього немає законних перешкод. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 700/304/20 (провадження № 61-8529св21). Таким чином, враховуючи те, що спірну земельну ділянку було сформовано на підставі проекту землеустрою [PERSON] , а тому саме вона мала першочергове право на отримання цієї земельної ділянки у власність при її безоплатній передачі. Суд враховує, що принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Будь-яких порушень спеціальних норм земельного законодавства щодо безоплатного набуття у приватну власність земельної ділянки [PERSON] допущено не було. Щодо дотримання загальних принципів цивільного та земельного законодавства, зокрема справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю (п.п. «б», «ґ» ч. 1 ст. 5 ЗК України), суд приходить висновку, що за встановлених обставин справи (активна поведінка відповідача [PERSON] щодо задоволення свого інтересу до земельної ділянки, та у порівнянні з нею пасивна поведінка позивача, яка не зверталась до уповноваженого органу із зверненням за виготовленням проекту землеустрою, при недоведенні зворотнього), не доведено порушень у спірних правовідносинах зазначених принципів, чи інших порушень законодавства, які б вказували на незаконність оскаржуваних рішень, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed