Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона та [PERSON] з 03.12.1987 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] . З 1994 року їх сім`я проживає та мирно володіє кімнатами та користується місцями загального користування за адресою: [ADDRESS] , а саме: позиція 2 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м; позиція 3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м; частина місць загального користування, до складу яких входять: позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м. [PERSON] також проживає та мирно володіє житловими кімнатами та користується місцями загального користування за вказаною вище адресою, що складаються з: позиція 5 - житлова кімната, площею 10,4 кв.м; позиція 6 - житлова кімната, площею 15,1 кв.м; частина місць загального користування, до складу яких входять: позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м. 22.07.1994 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради м.Дніпропетровська №1236 дві кімнати, загальною площею 31,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , були включені до службового житлового фонду ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська. Також 22.07.1994 року позивачці вперше було видано ордер №393 серії «С» на вселення разом із сім?єю. 21.09.2015 року рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №577 було вирішено виключити із числа службових жилих приміщень дві кімнати, жилою площею 31,9 кв.м, у комунальній квартирі [ADDRESS] та видати [PERSON] ордер на ці кімнати на склад сім`ї з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 01.10.2015 року позивачці на підставі рішення №577 від 21.09.2015 року було видано новий ордер №0000000175 на вселення разом із сім`єю до вказаного житлового приміщення. 09.09.2019 року вона вперше звернулась до відповідача, як органу приватизації, із заявою про передачу квартири у власність. Листом від 21.10.2019 року відповідач відмовив у приватизації, посилаючись на те, що на підставі поданих нею документів для приватизації займаної частини квартири, неможливо здійснити коректних розрахунок площ та часток квартири. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2020 року у справі №203/4462/19 було задоволено її позов до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в частині визнання незаконною відмови в приватизації квартири [ADDRESS] . 18.03.2021 року вона вдруге звернулась до відповідача із заявою щодо приватизації квартири та листом від 13.05.2021 року останнім знову було відмовлено в цьому. Посилаючись на те, що нею було подано всі необхідні документи для приватизації та безпідставну відмову відповідача в оформлення права власності на частину квартири, позивачка просила суд визнати таку відмову в приватизації незаконною; визнати її прав на приватизацію приміщень у квартирі [ADDRESS] , а саме: позиція 2 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м; позиція 3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м; частину місць загального користування, площею 13,95 кв.м, до складу яких входять: позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м.; зобов`язати відповідача вжити заходів щодо приватизації вказаних приміщень; а також стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100000 грн., завдану внаслідок порушення її прав. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу. В наданому відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилався на те, що позивачці було відмовлено у наданні адміністративної послуги оскільки останньою було надано документі, що не засвідчені належним чином, а саме: копію ордеру від 01.10.2015 року №0000000175, копії рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.1998 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2020 року. При цьому, листом від 13.05.2021 року було відмовлено саме у наданні адміністративної послуги щодо приватизації квартири та жодним чином не порушувалось право позивачки на приватизацію. Також в листі зазначено, що з визначених рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року площ займаних наймачами приміщень та частини площ загального користування не має можливості здійснити за методикою розрахунку відповідно до Положення розподіл між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] право власності на 51/200 частин квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року та на 51/200 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року. Отже, фактично неможливо приватизувати 55/100 відсотка площі квартири, як цього просить позивачка, з огляду на те, що 51/100 відсотка вже приватизовано за [PERSON] . Посилання позивачки на невиконання рішення апеляційного суду від 17.04.2014 року є безпідставним з огляду на те, що департамент житлового господарства є органом приватизації житлового фонду, а не органом реєстрації прав власності, лише надає дозвіл на приватизацію та не виконує реєстраційні дії щодо нього. Вимога позивачки щодо зобов`язання відповідача вжити заходів щодо приватизації виходить за межі повноважень суду, оскільки відноситься до дискреційних повноважень відповідача. Оскільки відповідачем не порушувались права позивачки на приватизацію житла є безпідставними та недоведеними і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.06.2021 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 04.10.2021 року провадження по справі було зупинено. Ухвалою суду від 16.02.2023 року провадження по справі було поновлено та призначено до подальшого розгляду підготовчому судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 18.04.2023 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 23.05.2023 року третю особу по справі - [PERSON] , було замінено її правонаступником в особі [PERSON] . В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач явку свого представника за неодноразовими викликами не забезпечив, по причини неявки не повідомив. Третя особа - [PERSON] , за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, надавши заяву, в якій посилалась на те, що її присутність при розгляді справи є необов`язковою, а позовні вимоги не відповідають існуючим правовстановлюючим документам на квартиру. Інші треті особи - [PERSON] та [PERSON] , в наданих заявах просили розглянути справу за їх відсутності, зазначивши, що не заперечують проти задоволеннях позовних вимог. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка [PERSON] з 03.12.1987 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , від якого мають повнолітню доньку [PERSON] . З 1994 року позивачка разом із сім?єю проживає в квартирі [ADDRESS] (раніше м.Дніпропетровськ). Вказана квартира в цілому складається з наступних приміщень: позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 2 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м; позиція 3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 5 - житлова кімната, площею 10,4 кв.м; позиція 6 - житлова кімната, площею 15,1 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі розпорядження виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 06.10.1993 року [PERSON] та [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким останні стали власниками 51/100 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,8 кв.м, без визначення конкретних приміщень. При виготовленні приватизаційних документів спочатку як на окрему двокімнатну квартиру, загальною площею 40,5 кв.м, приватизаційним органом «Колективне Інвестиційно-приватизаційне підприємство «СОБІНА», а потім при переробці приватизаційних документів на ці ж площі приватизаційним органом УЖКГ тільки з підрахунком частки (свідоцтво про право власності на житло від 06.10.1993 року на 51/100 частки квартири) була допущена помилка, а саме: до площі, яку займали [PERSON] з [PERSON] помилково були віднесені приміщення загального користування. На той час кімнати розміром 11,7 кв.м та 20,2 кв.м, які зараз займає [PERSON] разом із сім`єю, були визнанні нежитловими та на підставі договору оренди №438 від 03.12.1987 року «Про оренду нежитлового приміщення» приміщення площею 31,9 кв.м, було передано кооперативу «Комп`ютер». [INFO] [PERSON] померла. Згідно даних Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради розпорядженням органу приватизації від 06.10.1993 року у власність [PERSON] та [PERSON] передана ізольована двокімнатна квартира [ADDRESS] , а у 1995 році видане виправлене свідоцтво про право власності [PERSON] та [PERSON] на 51/100 часток квартири загальною площею 42,8 кв.м, що включає: дві житлові кімнати, площами 10,4 кв.м, 15,1 кв.м; кухню - 8,4 кв.м; уборну - 0,9 кв.м; коридор - 5,3 кв.м; частину місць загального користування: коридору - 5,1 кв.м та вмивальника - 1,0 кв.м. 30.05.2013 року П`ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким остання стала власником 51/200 частин квартири №3 квартири після смерті [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 30.05.2013 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 51/200 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року, а 08.09.2017 року зареєстровано право власності на 51/200 частин вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року. Крім того, 22.07.1994 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради м.Дніпропетровська №1236 дві кімнати, загальною площею 31,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , були включені до службового житлового фонду ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська. Також 22.07.1994 року позивачці [PERSON] було видано ордер №393 серії «С» на склад сім`ї із трьох осіб на зайняття двох кімнат загальною площею 31,9 кв.м в квартирі [ADDRESS] . З урахуванням вказаних вище обставин, а також встановивши, що спірна квартира є комунальною, а тому місця загального користування повинні знаходитись у користуванні всіх мешканців зазначеної квартири, апеляційним судом Дніпропетровської області 17.04.2014 року у цивільній справі №2/0203/2/13 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, КП «Дніпропетровське МБТІ», КВЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визначення часток, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні квартирою та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП «Дніпропетровське МБТІ» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та відшкодування моральної шкоди, було ухвалено рішення, яке набрало законної сили, згідно якого визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження Дніпропетровського міськвиконкому №К-1471 від 06.10.1993 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в частині розміру загальної площі 42,80 кв.м та вважати розмір приватизованої площі [PERSON] та [PERSON] : житлової площі 25,5 кв.м (позиція 5 - житлова кімната, площею 10,4 кв.м; позиція 6 - житлова кімната, площею 15,1 кв.м ) та частини площі загального користування - 13,95 кв.м (позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м). Також вказаним рішенням було зобов`язано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у доступі до міст загального користування, шляхом демонтування самочинно вбудованої металевої двері між коридорами в середині комунальної квартири [ADDRESS] . В подальшому рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.09.2015 року було виключено із числа службових дві кімнати площею 31,9 кв.м у комунальній квартирі [ADDRESS] та відповідно до цього рішення 01.10.2015 року [PERSON] повторно видано ордер №0000000175 на склад сім`ї з трьох осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 31,9 кв.м, яке складається з двох кімнат у комунальній квартирі [ADDRESS] . 26.04.2016 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа - П`ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, внесення змін до технічної характеристики квартири. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.10.2016 року у цивільній справі №203/1931/16-ц зазначений вище позов [PERSON] було задоволено частково, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 30.05.2013 року П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за яким [PERSON] набула у порядку спадкування за зап овітом після смерті [PERSON] право власності на 51/200 частину квартири [ADDRESS] ; скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва; а також скасовано державну реєстрацію свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.10.1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів на 51/100 частину квартири [ADDRESS] в частині розміру загальної приватизованої площі - 42,8 кв.м, залишивши реєстрацію права власності [PERSON] на житлову площу 25,5 кв.м (житлові кімнати площею 10,4 кв.м та 15,1 кв.м відповідно) та частини площі загального користування - 13,95 кв.м. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2017 року рішення суду першої інстанції від 18.10.2016 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.02.2019 року рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.10.2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2017 року було скасовано та в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. З наведених у постанові мотивів вбачається, що підставою скасування судових рішень стало те, що у виданому [PERSON] свідоцтві від 30.05.2013 року на 51/200 частини квартири [ADDRESS] , зазначені лише частки і не вказані місця загального користування, зокрема коридор і вбиральня, з приводу яких виник спір між сторонами, що не перешкоджає здійснити [PERSON] право на приватизацію. Після звернення [PERSON] 09.09.2019 року до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про оформлення передачі в приватну спільну часткову власність виділеного їй згідно вказаного вище ордеру житла, 21.10.2019 року за вих.№ 3/16-4477 їй було відмовлено у приватизації з підстав, які визначені як «надані документи не оформлені належним чином». Зокрема, вказано, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на 51/200 частку зазначеної квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року та 51/200 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року за [PERSON] , а тому враховуючи подані документи для приватизації займаної заявником частки комунальної квартири [ADDRESS] та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно неможливо здійснити коректний розрахунок площ та часток зазначеної квартири. В грудні 2019 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання відмови в приватизації квартири незаконною та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2020 року у цивільній справі №203/4462/19, позов [PERSON] було задоволено частково та визнано незаконною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 21.10.2020 року за вих.№ 3/16-4477 [PERSON] в приватизації квартири [ADDRESS] . В іншій частині в задоволенні позову відмовлено Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.03.2021 року рішення суду першої інстанції від 26.11.2020 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 20.05.2021 року касаційну скаргу [PERSON] на рішення суду першої інстанції від 26.11.2020 року та постанову суду апеляційної інстанції від 02.03.2021 року було повернуто заявнику. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.11.2022 року у цивільній справі №200/5870/17, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №577 від 21.09.2015 року про виключення із числа службових жилих приміщень двох кімнат, житловою площею 31,9 кв.м, у комунальній квартирі [ADDRESS] та визнання недійсним ордеру №0000000175 на вказане жиле приміщення, виданого [PERSON] . Також під час розгляду справи встановлено та вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 20.12.2022 року право власності на 51/100 частину квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 20.12.2022 року було зареєстровано за донькою [PERSON] - [PERSON] . Після набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі №203/4462/19, [PERSON] 23.03.2021 року разом із членами сім`ї повторно звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою щодо приватизації займаних ними приміщень квартири [ADDRESS] . Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13.05.2021 року за вих.№3/16-2098 позивачці повідомлено про відмову у наданні адміністративної послуги через те, що надані документи, а саме: копія ордеру від 01.10.2015 року №0000000175, копія рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.1998 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2020 року, не засвідчені належним чином. При цьому в листі від 13.05.2021 року також зазначено, що з визначених рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року площ займаних наймачами приміщень та частини площ загального користування не має можливості здійснити за методикою розрахунку відповідно до Положення розподіл між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на 51/200 частку зазначеної квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року та 51/200 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року за [PERSON] . Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені. Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування та його виключення із числа службового. Згідно до положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон №2482-XII) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно ч.1 ст.2 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Статтею 8 Закону № 2482-XII визначена організація проведення приватизації та оформлення права власності. Зокрема ч.ч.1,3 ст.8 Закону № 2482-XII передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (ч.5 ст.8 Закону 2482-XII). Відповідно до ч.7 ст.8 Закону 2482-XII органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. Частиною 10 ст.8 Закону 2482-XII визначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №369 від 16.12.2009 року (далі - Положення), визначений порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Пунктом 4 Положення передбачено, що передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Пунктом 6 Положення передбачений порядок визначення загальної площі об`єктів приватизації, що передаються у власність громадян: Так, згідно пп.6.2 п.6 Положення у комунальній квартирі, жилому блоці (секції) у гуртожитку, де мешкають два і більше наймачі, загальна площа, що передається у власність громадян, визначається як сума площ займаних наймачами жилих кімнат (з урахуванням відповідних коефіцієнтів площі розташованих у них веранд, засклених балконів, лоджій, холодних комор, відкритих балконів, лоджій та терас) та площі підсобних приміщень, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат. Відповідно до п.8 Положення, якщо загальна площа квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитку, кімнат у комунальних квартирах, що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій пунктом 5 цього Положення, зазначені квартири (будинки), жилі приміщення в гуртожитках, кімнати в комунальних квартирах передаються у власність наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. Згідно п.17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до п.18 вказаного Положення громадянином до органу приватизації подаються: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Пунктом 23 Положення встановлено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Обов`язок органів державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України визначений ч.2 ст.19 Конституції України. Рішенням Конституційного суду України від 10 червня 2010 року №15-уп/2010 дано тлумачення розуміння ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та зазначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано (в одній чи кількох квартирах, будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатковою десять квадратних метрів на сім`ю. Таким чином, з матеріалів справи, а також обставин, встановлених зазначеними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили, вбачається, що позивачка [PERSON] разом із членами своєї сім`ї у передбачений законом спосіб, на підставі ордеру, в 1994 році вселились та постійно проживають в квартирі [ADDRESS], а тому мають право на приватизацію займаного житлового приміщення відповідно до Закону 2482-XII. У відповідності до п.17 Положення позивачкою разом із заявою, поданою за письмовою згодою інших членів її сім`ї - [PERSON] та [PERSON] , було надано відповідачу всі передбачені п.18 Положення документи, відповідно до яких вона мала право на приватизацію приміщень квартири [ADDRESS] , а саме: позиція 2 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м; позиція 3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м; наданих в користування на підставі ордеру, а також частину площі загального користування - 13,95 кв.м (позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м), з огляду на те, що [PERSON] , а в подальшому [PERSON] , з урахуванням рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року у цивільній справі №2/0203/2/13, є власником та використовує наступні приміщення: позиція 5 - житлова кімната, площею 10,4 кв.м; позиція 6 - житлова кімната, площею 15,1 кв.м; частини площі загального користування - 13,95 кв.м (позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м. Посилання у відзиві представника відповідача на те, що позивачці не відмовлялось у праві на приватизацію, а було відмовлено у наданні адміністративної послуги, оскільки останньою було надано документі, що не засвідчені належним чином, а саме: копію ордеру від 01.10.2015 року №0000000175, копії рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.1998 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2020 року, суд вважає безпідставними, оскільки п.18 Положення взагалі не передбачено надання копій відповідних судових рішень, крім рішень, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї. Копію ордеру на жиле приміщення позивачкою було надано та вона надавалась раніше до попередньої заяви про приватизацію. Крім того, відповідно до листа відповідача від 13.05.2021 року за вих.№3/16-2098 вбачається, що останній фактично відмовив позивачці у приватизації, посилаючись на не можливість прийняття рішення про передачу у власність останньої відповідних приміщень квартири [ADDRESS] , оскільки з визначених рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року площ займаних наймачами приміщень та частини площ загального користування не має можливості здійснити за методикою розрахунку відповідно до Положення розподіл між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат, враховуючи, що за [PERSON] право власності на 51/200 частин квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року та на 51/200 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року. Поряд з цим, суд враховує, що вказана обставина жодним чином не перешкоджала можливості відповідачу видати свідоцтво про право власності [PERSON] на відповідні приміщення квартири [ADDRESS] , з урахуванням рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року. Сам по собі факт реєстрації за [PERSON] , а в подальшому за [PERSON] право власності на 51/100 частину квартири, частка у праві власності на яку визначена помилково, без врахування зазначеного вище рішення апеляційного суду від 17.04.2014 року, не свідчать про те, що позивачка не набула права на приватизацію житла згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яке вона на законних підставах займає з 1994 року та не може вважатись законною підставою для відмови в забезпеченні реалізації її прав на приватизацію. Така відмова відповідача у приватизації спірного житлового помешкання перешкоджає реалізації «правомірних (законних) очікувань» позивачки на її право на приватизацію житла, порушує суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси останньої. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання незаконною відмови Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13.05.2021 року за вих.№3/16-2098 [PERSON] в приватизації квартири [ADDRESS] згідно заяви останньої від 18.03.2021 року; а також в частині визнання за позивачкою права на приватизацію приміщень цієї квартири, а саме: позиція 2 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м; позиція 3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м; частину місць загального користування, площею 13,95 кв.м, до складу яких входять: позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м. Поряд з цим, позивачці слід відмовити в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вжити заходів щодо приватизації відповідних приміщень квартири, оскільки така вимоги є неконкретизованою та у такому виді не забезпечить реальне виконання рішення. Крім того, питання щодо приватизації житла відноситься до виключної компетенції відповідача, як органу приватизації та виходить за межі повноважень суду. Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Згідно ст.19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16). Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» . Суд враховує, що позивачкою в позовній заяві наводився попередній розрахунок судових витрат, які вона очікує понести в зв`язку із розглядом справи, зокрема витрат щодо сплаченого судового збору та на правову допомогу. З матеріалів справи вбачається, що правова допомога під час підготовки звернення до суду та під час розгляду справи в суді позивачці надавалась адвокатом Громовим Ю.А., що діяв на підставі договору про надання правничої допомоги №05/21 від 20.05.2021 року та виданого на його підстав ордеру від тієї ж дати. Додатковою угодою №1 від 21.05.2021 року до цього договору сторонами було погоджено гонорар адвоката у фіксованому розмірі в сумі 20000 грн. При цьому, суд враховує, що у відповідності до ч.6 ст.137 ЦПК України відповідач під час розгляду справи та у поданому відзиві будь-яких заперечень щодо неспівмірності відповідних витрат не навів. Також, суд приймає до уваги, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з постановою від 15.06.2021 року у справі №159/5837/19 «Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції»). За вказаних обставин, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 20000 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 2724 грн., а всього стягнути судові витрати в сумі 22724 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial