Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та інших учасників справи. Позивачка [PERSON] , скориставшись канцелярією, 28.06.2023 року подала у Стрийський міськрайонний суд Львівської області позовну заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. 10558, в якій просить ухвалити рішення про позбавлення відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , які приходяться їй сином та невісткою, батьківських прав відносно їх малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] .Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення цієї позовної заяви до суду у розмірі 1 073 грн. 60 коп., позивачка [PERSON] залишає за собою та при ухваленні рішення просить покласти на неї. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що обоє відповідачів у справі є батьками малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , яка народилася за час перебування ними у зареєстрованому шлюбі, проте проживає разом із позивачкою [PERSON] як її бабусею по батьківській лінії, та перебуває на її утриманні. Незважаючи на те, що обоє відповідачів є батьками вказаної дитини, проте вони участі у її житті, навчанні та вихованні не приймають, не цікавляться її успіхами, морально не підтримують, як і матеріально не забезпечують. Обоє відповідачів зловживають спиртними напоями, як і вживають наркотичні речовини, у зв`язку з чим стоять на відповідних обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра КНП Стрийської міської ради «Стрийська центральна районна лікарня». Поряд із цим, під час розгляду органом опіки та піклування Моршинської міської ради Львівської області справи про доцільність позбавлення обох відповідачів батьківських прав, вони жодного разу не з`являлися на засідання комісії з питань захисту права дитини, не зверталися до Служби у справах дітей Управління соціально-гуманітарної політики, як і не повідомляли про причини своїх неявок, чим показують своє справжнє ставлення до дитини. Відтак, позивачка [PERSON] просить на підставі статей 150, 164-165, СК України свої позовні вимоги задовольнити та позбавити обох відповідачів батьківських прав по відношенню до вказаної малолітньої дитини. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - Орган опіки та піклування Моршинської міської ради Львівської області в особі Служби у справах дітей Управління соціально-гуманітарної політики, у запропоновані судом строк та порядку письмових пояснень на позовну заяву [PERSON] , з її участю як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні цієї позивачки, до [PERSON] та [PERSON] , про позбавлення батьківських прав, не подала. Поряд з цим, уповноважена представниця зазначеної третьої особи - [PERSON] , будучи присутньою під час судового розгляду цієї справи по суті, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав підтримала у повному обсязі, просила такі задовольнити з підстав, що викладені у пред`явленому позові. Додатково вказала, що така позиція сформована та відображається у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав обох відповідачів, затвердженим рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області від 16.06.2023 року за № 85 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] ». Відповідач 1 [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні цієї позивачки - Органу опіки та піклування Моршинської міської ради Львівської області в особі Служби у справах дітей Управління соціально-гуманітарної політики, до нього та до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав, не подав, свою позицію у цій справі із обґрунтуванням такої відповідними доказами не навів. Відповідачка 2 [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні цієї позивачки - Органу опіки та піклування Моршинської міської ради Львівської області в особі Служби у справах дітей Управління соціально-гуманітарної політики, до неї та до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав, не подала, свою позицію у цій справі із обґрунтуванням такої відповідними доказами не навела. Заяви та клопотання учасників справи. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи, котрі б перешкоджали судовому розгляду цієї справи по суті, і котрі б залишалися невирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки обома відповідачами у вищевказаній позовній заяві зазначені фізичні особи, які не має статусу підприємця, то суддею, на виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 29.06.2023 року було вжито заходів для отримання з Єдиного державного демографічного реєстру інформації про зареєстроване місце проживання/перебування таких фізичних осіб - відповідачів [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Микитина В.Я. від 30.06.2023 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) обох відповідачів, які не мають статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Визначено місце, дату та час підготовчого засідання у справі - зал судових засідань у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області, що за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 04.08.2023 року, 10:00 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 04.08.2023 року підготовче провадження у цій справі закрито та призначено її судовий розгляд по суті у судовому засіданні на 16.10.2023 року о 10:30 год. у залі судових засідань у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області, що за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 16.10.2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, ухвалено проводити заочний розгляд цієї справи та ухвалення у ній заочного рішення на підставі статей 280-282 ЦПК України. Сторони та інші учасники справи кожного разу належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначених підготовчого та судового засідань по їх справі, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження цьому. У судове засідання щодо розгляду цієї справи по суті з`явилися позивачка [PERSON] та представниця третьої особи - головна спеціаліст Служби у справах дітей Моршинської міської ради Львівської області Гупало Г.Я.. Заходів для забезпечення явки у таке засідання малолітньої [PERSON] , [INFO] , для їх заслуховування, суд не вживав, оскільки зазначеній дитині станом на дату ухвалення заочного рішення у цій справі не виповнилося десять років. Обоє відповідачів у призначене судове засідання щодо розгляду цієї справи по суті не з`явилися, а суд вважав за можливе та доцільне проводити такий розгляд справи за їх відсутності. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дотримуючись вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивачки [PERSON] та її малолітньої онуки [PERSON] , [INFO] , й причетність до такого порушення їх прав обох відповідачів за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що обоє відповідачів у справі у період з 30.04.2020 року перебувають у шлюбі, за час перебування у котрому у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується відповідними свідоцтвами про шлюб та про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Моршинської міської ради Львівської області 30.04.2020 року (копія міститься у справі, а. с. 7), та серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Моршинської міської ради Львівської області 23.07.2013 року (копія міститься у справі, а. с. 6). Цими ж правовстановлюючими документами підтверджується й та обставина, що відповідачі у справі є батьками малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . У свою чергу, позивачка [PERSON] є матір`ю відповідача 1 [PERSON] , та, відповідно, бабусею малолітньої онуки [PERSON] , [INFO] . З-поміж іншого, із висновку Органу опіки та піклування Моршиснької міської ради Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно вказаної дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області від 16.06.2023 року за № 85 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] » (копії містяться у справі, а. с. 14, 15), рекомендовано позбавити обох відповідачів батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , оскільки обоє відповідачів участі у її вихованні не приймають, морально не підтримують, як і матеріально не забезпечують. При цьому згаданий висновок про доцільність позбавлення обох відповідачів батьківських прав ґрунтується на повно зібраних матеріалах проведеної перевірки, зокрема й інформації з дошкільного закладу, котрий відвідує дитина, працівників Служби у справах дітей, інших установ, а також інформації, котра негативно характеризує обох відповідачів, зокрема й перебування ними на відповідних обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра КНП Стрийської міської ради «Стрийська центральна районна лікарня» (довідки про перебування на обліку № 278 та № 280 від 26.05.2023 року містяться у справі, а. с. 19, 20). Релевантні норми та джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення, та мотиви їх застосування. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (надалі - СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з відповідними протоколами до неї та Конвенцією про права дитини 1989 року, котрі є частинами національного законодавства України, а також Законом України «Про охорону дитинства». Згідно із ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини 1989 року встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни протиУкраїни» (заява № 39948/06), пункт 49 рішення у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про якій деться в пункті 2, і, до того ж, є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Хант протии України» (заява № 31111/04). Проте, держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06). Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами статей 164-167 чинного СК України. Зокрема, відповідно до положеньст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснюється у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Узагальнена оцінка доводів та аргументів, наведених у справі, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог за результатами розгляду цієї справи. Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів позивачки [PERSON] , наведених у цій справі, суд спершу вважає за необхідне наголосити на тому, що позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Разом із тим, не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, воно допускається лише у тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Оскільки у судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач 1 [PERSON] як батько, а відповідачка 2 [PERSON] як матір протягом тривалого часу не бачаться й не спілкуються із своєю малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , матеріально її не утримують, заходів до спілкування та турботи не приймають, а вихованням та утриманням вказаної дитини займається позивачка [PERSON] як її бабуся по батьківській лінії, у чому також їй допомагає чоловік, а дідусь вказаної дитини, то суд переконаний, що така поведінка обох відповідачів аж ніяк не свідчить про їх бажання надалі мати та виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до вказаної дитини. При цьому суд також наголошує на тому, що у судовому засіданні не встановлено наявності у кожного з відповідачів реальних і об`єктивних перешкод для спілкування, при їх бажанні, із своєю малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] . Навпаки встановлено те, що обоє відповідачів не вживали заходів для забезпечення своєї участі у вихованні та спілкуванні з вказаною дитиною, не зверталися у правоохоронні органи для встановлення її місця проживання, до органу опіки та піклування чи до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку такого спілкування. Такі обставини, на переконання суду, свідчать про небажання обох відповідачів брати участь у вихованні вказаної дитини і передумов щодо зміни їх зазначеної винної поведінки на даному етапі не спостерігається. Отже, аналізуючи усі зібрані у справі докази та оцінюючи їх у сукупності й взаємозв`язку, суд вважає, що слід позбавити батьківських прав обох відповідачів, які без поважних на те причин не виявляють щодо власної малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , батьківського піклування, свідомо ухиляються від виконання своїх обов`язків по її вихованню, не цікавляться її розвитком, здоров`ям, життям та потребами, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 1 073 грн. 60 коп. й підтверджуються квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.3060479955.1 від 21.06.2023 року (міститься у справі, а. с. 2), в силу відповідної волі позивачки [PERSON] про це, слід залишити за нею. Доказів понесення сторонами та учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved