Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Березівського районного суду Одеської області з заявою про встановлення факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року в місті Донецьк, який став територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», померлого громадянина України [PERSON] , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України в Одеської області, посилаючись на наступне. Заявник стверджує, що він є громадянин Республіки Вірменії має посвідку на тимчасове проживання в Україні № [NUMBER] від 29.09.2022р є рідним онуком померлого громадянина України [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , що помер [INFO] . У зв`язку з необхідністю отримання доказів для набуття громадянства України за територіальним походженням, в заявника з`явилася необхідність встановлення в судовому порядку факту, що має юридичне значення, а саме: постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», його діда - померлого [PERSON] . Наголошує, що його дід [PERSON] переїхав до Донецьку у 1989 році. Одразу в тому ж році розпочав отримувати пенсію за віком в Донецьку. З цього часу постійно проживав у місті до 2014 року. В подальшому переїхав до м. Одеса, де проживав до смерті. Більшість офіційних документів діда заявника залишилися на непідконтрольній території, звідки неможливо, на даний час, їх вилучити. Залишилися лише фото-копії паспорту та коду [PERSON] , а також свідоцтво про народження. Таким чином, встановлення факту постійного проживання діда Заявника [PERSON] на території України до 24 серпня 1991 року - є підставою для набуття Заявником громадянства України за територіальним походженням. Заявник не звертався до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України у зв`язку з тим, що виходячи зі змісту статті 8 Закону України «Про громадянство України» та п.п.29 й 44 Порядку, для оформлення набуття громадянства України Заявнику потрібно саме відповідне рішення суду про встановлення факту проживання діда до 24 серпня 1991 року. Враховуючи викладене, заявник звернувся з даною заявою до суду та просить встановити факт постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року в місті Донецьк, який став територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», померлого громадянина України [PERSON] . В судове засідання 05.10.2023 року [PERSON] не з`явився, був належним чином повідомлений про судовий розгляд, про причини своєї неявки суд не повідомив. 18.10.2023 року [PERSON] повторно не з`явився в судове засідання, був належним чином повідомлений про судовий розгляд, що вбачається з його заяви від 17.10.2023 року поданої до Березівського районного суду Одеської області. У такій заявник просить відкласти розгляд справи у зв`язку з його хворобою на гостре респіраторне захворювання. Будь-яких належних та допустимих доказів наявної в заявника хвороби, останній суду не надав. А відтак, в поданому клопотанні про відкладення розгляду справи, суд вважає слід відмовити. Заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області була повідомлена про судовий розгляд, щляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу заінтересованої особи. Представник в судове засідання не з`явився. Разом з тим, від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив відповідно до якого, вони просили залишити заяву без розгляду у зв`язку з тим, що, в даному випадку, наявний спір про право. В обґрунтування відзиву представник заінтересованої особи зазначила, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, отже заявник не використав всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Приписи ч. 2 ст. 315 ЦПК України містять імперативну для суду норму, яка визначає обов`язковою умовою розгляду в судовому порядку справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення - відсутність законодавчого врегульованого механізму їх встановлення. Отже, якщо суд встановить наявність нормативно-правових актів, які визначають порядок встановлення певного факту, суд приймає рішення про залишення заяви без розгляду, що визначено ч.4 ст.315 ЦПК України. Представник заінтересованої особи стверджує, що встановлення факту пов`язується зі спором про право, тому заява про встановлення факту, відповідно до приписів ч.6 ст.294 ЦПК України повинна бути залишена без розгляду. Приймаючи до уваги, що проти встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, заперечує заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право. Стосовно доказів наданих заявником на обгрунтування вимог, то заінтересована особа звертає увагу суду на те, що листах з ПФУ не зазначено, де саме отримував [PERSON] з 1989 по 1991 роки пенсію, а, більш того, поінформовано, що взагалі відомості про виплату пенсії за 1990-1991 роки відсутні, тому категорично вказувати, що він отримував пенсію з 1989 по 1991 роки на території Донецької області, підстави відсутні. Окрім того, лист ТУ ПФУ в Одеській області за вих. № 1500-0503-8/85246 від 30.06.2023 суперечить листу Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області за вих. № 0500-0202-8/56580 від 30.06.2023, так як в останньому взагалі вказано, що [PERSON] , [INFO] , не перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та пенсію не отримував. З урахуванням викладеного, згадані листи ГУ ПФУ в Одеській області не можна сприймати як докази у справі. Таким чином, звернення заявника до суду з даною заявою зумовлено намаганням уникнути проходження законодавчо визначених процедур щодо ідентифікації, встановлення належності, прийняття або набуття громадянства України. Прийняття судом рішення за заявою призведе до порушення норм матеріального та процесуального права. Наявний спір про право [PERSON] про встановлення факту постійного проживання його діда [PERSON] на території України повинен розглядатися в порядку позовного провадження. Враховуючи наведене, просить залишити заяву [PERSON] без розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Заявник [PERSON] має посвідку на тимчасове проживання в Україні № [NUMBER] від 29.09.2022р., орган що видав 5103, дата народження [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . Заявник зареєстрований з 13.10.2022 року за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (Раухівська територіальна громада Одеської області). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився в м. Кіровокан Вірменська РСР [INFO] , про що зроблено відповідний запис №85. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Згідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився в м. Єреван, Республіки Вірменія [INFO] , про що зроблено відповідний запис №530. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Таким чином, заявник [PERSON] є онуком [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , був громадянином України, що вбачається з копії паспорта громадянина України серія [NUMBER] . Останній помер [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Згідно відповіді №0500-0202-8/56580 від 30.06.023 року наданій адвокату Кубинцю Василю Головним управлінням пенсійного фонду України в Донецькій області вбачається, що [PERSON] , [INFO] не перебував на обліку в Головному управлінню пенсійного фонду України в Донецькій області та пенсію не отримував. Відповідно до відповіді №1500-0503-8/80423 від 21.06.023 року наданій адвокату Кубинцю Василю Головним управлінням пенсійного фонду України в Одеській області області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , перебував на обліку в Головному управлінні та відповідно до заяви від 27.02.1989 року йому з 27.02.1989 року була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 01.01.2004 року [PERSON] пенсія нарахована по нормах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пенсія [PERSON] щомісяця перераховувалась через банківську установу ВАТ «Державний ощадний банк України». Виплата пенсії припинена 01.07.2018 року у зв`язку із смертю [PERSON] . Відповідно до відповіді №1500-0503-8/85246 від 30.06.023 року наданій адвокату Кубинцю Василю Головним управлінням пенсійного фонду України в Одеській області області вбачається, що [PERSON] мав статус внутрішньо переміщеної особи та отримував пенсію за віком згідно із законом Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пенсійна справа [PERSON] . Головним управлінням отримана від Управління Пенсійного фонду України у Кіровському районі м. Донецька в електронному вигляді на підставі заяви [PERSON] від 03.11.2014 року. Паперова пенсійна справа до Головного управління не надходила. З урахуванням зазначеного у Головного управління відсутня можливість надати копію заяви [PERSON] про призначення пенсії від 27.02.1989 року, відомості про місце отримання пенсії з 27.02.1989 року по 31.08.2014 року та відомості про виплату пенсії за 1990-1991 роки. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 05.10.2023 року було задоволено клопотання заявника про виклик в судове засідання 18.10.2023 року для допиту в якості свідка [PERSON] . Однак заявник [PERSON] у своєму клопотанні від 17.10.2023 року зазначив, що [PERSON] тимчасово знаходиться за межами України, що унеможливлює її особисту присутність на судовому засіданні 18.10.2023 року, а також [PERSON] не буде мати технічних засобів, які б дали їй змогу прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). За змістом ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення. Згідно з ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практик у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року №215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Частиною 1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Згідно із п.7 Порядку, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. У п. 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення (Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61- 6498св20), від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження заявлених вимог та єдиними документами, які можуть підтверджувати факт проживання [PERSON] на території м. Донецька є відповіді Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області за вих. № 0500-0503-8/80423 від 21.06.2023 та за вих. № 1500-0503-8/85246 від 30.06.2023. Зі змісту листа ГУ ПФУ в Одеській області за вих. № 1500-0503-8/80423 від 21.06.2023 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , перебував на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та відповідно до заяви від 27.02.1989 йому з 27.02.1989 була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 01.01.2004 [PERSON] пенсія перерахована по нормам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пенсія [PERSON] щомісяця перераховувалася через банківську установу ВАТ «державний ощадний банк України». Поряд з цим, у листі ГУ ПФУ в Одеській області за вих. № 1500-0503-8/85246 від 30.06.2023 вказується, що на обліку в ТУ ПФУ в Одеській області [PERSON] перебував з 01.09.2014 та виплата пенсії проводилась через банківську установу АТ «Ощадбанк». Пенсійна справа [PERSON] ТУ ПФУ в Одеській області отримана від Управління Пенсійного фонду України у Кіровському районі м. Донецька в електронному вигляді на підставі заяви [PERSON] від 03.11.2014. Паперова пенсійна справа до ГУ ПФУ в Одеській області не надходила. З урахуванням зазначеного у ГУ ПФУ в Одеській області відсутня можливість надати копію заяви [PERSON] про призначення пенсії від 27.02.1989, відомості про місце отримання пенсії з 27.02.1989 по 31.08.2014 та відомості про виплату пенсії за 1990- 1991 роки. Таким чином, в даних листах не зазначено, де саме отримував [PERSON] з 1989 по 1991 роки пенсію, та, більш того, поінформовано, що взагалі відомості про виплату пенсії за 1990-1991 роки відсутні. Тому категорично вказувати, що він отримував пенсію з 1989 по 1991 роки на території Донецької області, підстави відсутні. Окрім того, лист ТУ ПФУ в Одеській області за вих. № 1500-0503-8/85246 від 30.06.2023 суперечить листу Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області за вих. № 0500-0202-8/56580 від 30.06.2023, так як в останньому взагалі вказано, що [PERSON] , [INFO] , не перебував на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в Донецькій області та пенсію не отримував. З урахуванням викладеного, згадані листи ГУ ПФУ в Одеській області не можна сприймати як докази у справі. Тому, дослідивши надані докази, судом встановлено, що матеріали справи не містять жодного документу, з якого вбачалось би, що [PERSON] дійсно проживав на території України саме станом на 24.08.1991 року. Окрім того, заявником не було надано доказів того, що він зверталася до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що їй було відмовлено у встановленні належності до громадянства України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, оцінивши надані заявником докази по справі, дійшов висновку про те, що вказані докази самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання [PERSON] на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 року. Враховуючи усі наявні докази в їх сукупності та зазначені норми законодавства, суд вважає, що доводи заявника не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed