Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

20 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання кредитного договору припиненим у зв`язку з належним виконанням зобов`язань. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 06 вересня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») був укладений кредитний договір №l5K-195 строком дії до 06 вересня 2014 року, за яким банк надав [PERSON] кредит в сумі 80 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 11% річних для придбання автомобіля Lexus LX 470, 2007 року випуску. 05 грудня 2016 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернулось ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №15к-195 від 06.09.2007 та судові витрати. 14 січня 2017 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/17889/16-1 позовні вимоги ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» задоволено. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/17889/16-ц було скасовано та справу призначено до розгляду в спрошеному порядку. 17 грудня 2018 року [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» про визнання недійсних окремих частин договору. Ухвалою суду від 25 липня 2019 року по справі було допущено процесуальне правонаступництво та замість позивача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» допущено в якості правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». 05 грудня 2019 року Суворовський районним судом м. Одеси було ухвалено рішення по справі №523/17889/16-ц, яким позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суму простроченої заборгованості по основному боргу кредиту у розмірі 2 340,36 доларів США; суму простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 519,60 доларів США; пеню за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту у розмірі 42 532,54 гривні; пеню за прострочення заборгованості по відсоткам у розмірі 8 782,65 гривні. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними окремих частин договору - задоволено частково, визнано недійними п. 4.7., п. 4.8. кредитного договору №15к-195 від 06.09.2007 (з дати укладення), щодо обов?язку позичальника щомісяця, в строку з «1» по «10» число сплачувати щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 444,40 гривень та щодо обов?язку позичальника сплати комісійної винагороди, згідно п. 4.7 цього Договору, за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного у п. 3.2 цього Договору. Постановю Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року в частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми простроченої заборгованості по відсоткам в розмірі 519,60 доларів США, пені за прострочення заборгованості по відсоткам в розмірі 8 782,65 грн, пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту в розмірі 42 532,54 грн було скасоване, в іншій частині рішення залишено без змін. Позивач зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті нарахованої щомісячної комісії за користування кредитом згідно умов Кредитного договору №l5k-195 від 06.09.2007, який був наданий банком до позовної заяви про стягнення заборгованості (справа №523/17889/16-щ), банком на погашення комісії було спрямовано 5 029,56 доларів США. Таким чином, [PERSON] з урахуванням комісійної винагороди, яка була перерахована на рахунок банку, здійснив переплату за умовами кредитного договору №15к-195 від 06.09.2007 в розмірі 2 689,20 доларів США (5 029,56 - 2 340,36), що в повній мірі перекриває зобов?язання [PERSON] перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». 18 червня 2021 року [PERSON] за допомогою поштового зв?язку направив на адресу ТОВ «Вердикт Капітал» звернення щодо можливого зарахування зустрічних однорідних вимог. Однак, жодної відповіді від ТОВ «Вердикт Капітал» не надійшло, що й стало підставою звернення до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належинм чином. Предстанвик позивача - адвокат Гришко С.О. звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за їх відсутністю. Представник відповідача Іжаковський О.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належинм чином. Надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 06 вересня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») був укладений кредитний договір №l5K-195 строком дії до 06 вересня 2014 року, за яким банк надав [PERSON] кредит в сумі 80 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 11% річних для придбання автомобіля Lexus LX 470, 2007 року випуску. 05 грудня 2016 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернулось ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №15к-195 від 06.09.2007 та судові витрати. 14 січня 2017 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/17889/16-1 позовні вимоги ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» задоволено. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/17889/16-ц було скасовано та справу призначено до розгляду в спрошеному порядку. 17 грудня 2018 року [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» про визнання недійсних окремих частин договору. Ухвалою суду від 25 липня 2019 року по справі було допущено процесуальне правонаступництво та замість позивача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» допущено в якості правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». 05 грудня 2019 року Суворовський районним судом м. Одеси було ухвалено рішення по справі №523/17889/16-ц, яким позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суму простроченої заборгованості по основному боргу кредиту у розмірі 2 340,36 доларів США; суму простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 519,60 доларів США; пеню за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту у розмірі 42 532,54 гривні; пеню за прострочення заборгованості по відсоткам у розмірі 8 782,65 гривні. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними окремих частин договору - задоволено частково, визнано недійними п. 4.7., п. 4.8. кредитного договору №15к-195 від 06.09.2007 (з дати укладення), щодо обов?язку позичальника щомісяця, в строку з «1» по «10» число сплачувати щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 444,40 гривень та щодо обов?язку позичальника сплати комісійної винагороди, згідно п. 4.7 цього Договору, за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного у п. 3.2 цього Договору. Постановю Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року в частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми простроченої заборгованості по відсоткам в розмірі 519,60 доларів США, пені за прострочення заборгованості по відсоткам в розмірі 8 782,65 грн, пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту в розмірі 42 532,54 грн було скасоване, в іншій частині рішення залишено без змін. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті нарахованої щомісячної комісії за користування кредитом згідно умов Кредитного договору №l5k-195 від 06.09.2007, який був наданий банком до позовної заяви про стягнення заборгованості (справа №523/17889/16-щ), банком на погашення комісії було спрямовано 5 029,56 доларів США. Таким чином, [PERSON] з урахуванням комісійної винагороди, яка була перерахована на рахунок банку, здійснив переплату за умовами кредитного договору №15к-195 від 06.09.2007 в розмірі 2 689,20 доларів США (5 029,56 - 2 340,36), що в повній мірі перекриває зобов?язання [PERSON] перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Судом встановлено, що в позасудовому порядку, позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про припинення його зобов`язань за кредитним договором, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 ЦК України, а саме шляхом зарахування комісійної винагороди, яка була перерахована на рахунок банку, в рахунок погашення суму простроченої заборгованості по основному кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Згідно із ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами. Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Як зазначив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором (постанова від 22 січня 2021р. у справі № 910/11116/19). Зазначена вище заява позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана позивачем відповідачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі. Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням. Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є ясність вимог, коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018р. у справі № 910/6374/17. В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» у своїх письмових поясненнях, зазначав, що така комісія була сплачена позичальником на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», а тому ТОВ «Вердикт Капітал» не може задовольнити вказані вимоги [PERSON] . Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed