Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

14.06.2023 року позивач Служба у справах дітей Боярської міської ради в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що 05.06.2023 року до Служби у справах дітей Боярської міської ради надійшло телефонне повідомлення з ВП № 1 Фастівського ГУ НП в Київській області про перебування дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] в місці збору наркозалежних. З метою з`ясування ступеню ризику загрози життю та здоров`ю дитини був здійснений виїзд представниками Служби у справах дітей спільно з працівниками Національної поліції та представниками Комунального підприємства «Центр надання соціальних послуг» Боярської міської ради. Спеціалістами був встановлений факт загрози життю та здоров`ю дитини. На підставі виявленого був складений акт проведення оцінки рівня безпеки дитини та встановлена потреба у негайному відібрані малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Боярської міської ради від 06.06.2023 року був сформований висновок про доцільність відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Рішенням від 06.06.2023 року Боярської міської ради, дитина тимчасово влаштована до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня» м. Боярка для проведення обстежень та надання необхідної медичної допомоги. На підставі вищевказаного позивач просив суд відібрати у матері [PERSON] , [INFO] , малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.08.2023 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, заявив клопотання, в якому просив розгляд справи проводити у його відсутності, вимоги позову підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Причини неявки суду не відомі. Відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень. Згідно ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 121 права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 29.09.2021 року виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] є: [PERSON] та [PERSON] (відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України). Зареєстрована малолітня дитина [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства»,\~сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. В частинах 1, 6 ст.\~12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Встановлено, що постійне зловживання матір`ю алкоголем створює загрозу життю та здоров`ю дитини. Таке відношення до дитини негативно позначається на її самоствердженні. Також, матір не в повній мірі займається вихованням, навчанням і розвитком дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не створюють належні умови для розвитку природних здібностей дитини, не готує її до самостійного життя та праці. За результатами оцінки рівня безпеки дитини, були виявлені факти безпосередньої загрози її життю, здоров`ю та потреби у вжитті невідкладних заходів для забезпечення її безпеки. В зв`язку з цим, на підставі рішення Боярської міської ради від 06.06.2023 року був сформований висновок про доцільність відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Рішенням від 06.06.2023 року Боярської міської ради, дитина тимчасово влаштована до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня» м. Боярка для проведення обстежень та надання необхідної медичної допомоги. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7\~СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної\~Ради України\~від 27.02.1991\~року №\~789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.\~150\~СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст.\~152\~СК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. За приписами ч. ч. 1, 4 ст.\~155\~СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно вимог ч. 1 ст.\~170\~СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. В п. 2 ч. 1 ст.\~164\~СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, крім іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] , ухиляється від виконання своїх обов`язків, щодо виховання малолітньої дитини [PERSON] , тому позовна вимога щодо відібрання дитини від відповідача є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно вимогами ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Таким чином, відібрання дитини у батьків це санкція за невиконання батьківських обов`язків, яка не є крайнім і незворотним заходом. Отже, відповідач не позбавлений можливості змінити своє відношення та ставлення до виконання батьківських обов`язків та звернутись в суд із позовом про повернення йому дитини. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн. (за 1 вимогу майнового характеру), оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved