Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 23 січня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця мешкання неповнолітніх дітей, [PERSON] заявив зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні і вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні неповнолітніх дітей, зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Ухвалою суду вказані позови об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] в своєму позові, а її представник в судовому засіданні посилалися на те, що вони з відповідачем з 26 квітня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають чотирьох спільних малолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , громадянки України, уродженку м. Дніпропетровська, сина [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, сина [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Дніпро і сина [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Дніпро, Сімейні стосунки в них з відповідачем не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, звернулися до суду з позовом про розірвання шлюбу і рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року їх шлюб було розірвано, разом не мешкають. Після розірвання шлюбу фактично вона зі всіма вказаними дітьми мешкають окремо від відповідача. З питаннями розподілу спільного майна сторони визначилися, а з питанням місця мешкання дітей та участі в їх вихованні та навчанні ні. Позивач звернувся до органу опіки і піклування, управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дітей з ним, але на виклики до цього органу, служби відповідач спочатку не приходив. Відповідач приймає участь у вихованні та утриманні їх малолітніх дітей не регулярно, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цих дітей, забезпечить належну реалізацію їх прав і свобод. Вона (позивач) зараз офіційно працює, доглядає їх малолітніх дітей, займається вихованням та утриманням дочки та синів, їх лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цих дітей. Отже, просила визначити місце мешкання вказаних дітей з нею з урахуванням наведених в судовому засіданні уточнень, задовольнивши позов в повному обсязі; з зустрічним позовом погодилася частково з урахуванням рішення і висновку по ньому органу опіки та піклування та не заперечувала проти його часткового задоволення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повністю погодився з первісним позовом [PERSON] про місце мешкання їх малолітніх дітей, але наполягав на своєму зустрічному позові з метою належної участі в спілкуванні з їх дітьми, в їх вихованні та навчанні, дозвіллі та інш.. Тому просив зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у вихованні та вільному спілкуванні йому з їх спільними неповнолітніми дітьми; просив визначити спосіб участі у вихованні дітей шляхом надання права спілкування з дітьми в тому числі і засобами телефонного зв`язку, оскільки мешкають поки в різних містах території країни з урахуванням бажанням дітей про спілкування та зустрічі з батьком. Не заперечував проти задоволення первісного позову і просив задовольнити його зустрічний позов. Фактично заперечував наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] заперечувала щодо наявності перешкод з її боку у спілкуванні з дітьми. Вказувала, що обмежене спілкування з батьком це воля самих дітей, на яку вона, як матір, не вливає. При цьому не заперечувала щодо встановлення графіку телефонного зв`язку дітей \~ \~ \~ \~ з батьком за обов`язкової умови бажання дітей, перебування дітей у здоровому стані, відсутності зайнятості дітей у навчальному процесі, спортивних секціях і гуртках. Представник третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської області письмовому зверненні до суду погодилися з позовними вимогами сторін, викладеними в них обставинами повністю і не заперечували проти задоволення позову; надали пояснення та рішення про не доцільність мешкання дітей сторін з одним із батьків через їх згоду з місцем мешкання їх дітей з матір`ю. Зустрічний позов просили задовольнити з урахуванням їх висновку стосовно цього питання. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає первісну позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню, зустрічну заяву підлягаючою частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 26 квітня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають чотирьох спільних малолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , громадянки України, уродженку м. Дніпропетровська, сина [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, сина [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Дніпро і сина [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Дніпро, Сімейні стосунки в них з відповідачем не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, звернулися до суду з позовом про розірвання шлюбу і рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили, разом не мешкають. Після розірвання шлюбу фактично вона зі всіма вказаними дітьми мешкають окремо від відповідача. Позивач звернувся до органу опіки і піклування, управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дітей з ним, але на виклики до цього органу, служби відповідач спочатку не приходив. Надано висновок. Відповідач приймає участь у вихованні та утриманні їх малолітніх дітей не регулярно, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цих дітей, забезпечить належну реалізацію їх прав і свобод. Є спір стосовно виховання та утримання цих чотирьох малолітніх дітей, місця їх мешкання, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і батьки цих дітей звернулися з позовом до суду про визначення місця мешкання дітей та визначення способу участі в їх вихованні, навчанні, утриманні і інш.. Суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими повністю, зустрічні - частково, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Судом встановлено, що дійсно [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 26 квітня 2013 року по 28 березня 2022 року. Шлюб між нами зірвано на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року. Рішення набрало законної сили. Від шлюбу у них народилось четверо дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За останні роки спільне проживання та відносини у родині стрімко погіршились. Ще до розірвання шлюбу вони припинили наші сімейні відносини, позивачка переїхала на постійне місце проживання до міста Львова разом зі своїми дітками, відповідач залишився проживати у місті Дніпрі. З часу їх розлучення вони (сторони) не можу віднайти спільної домовленості стосовно їх спільних дітей, а саме: графік спілкування, оскільки відстань між нами є причиною їх сварок та непорозуміння та вже конфліктів. В добровільному позасудовому порядку спірні питання не вирішили. Тому сторони вимушені звертатися з позовом до суду. Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями ого забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На думку позивачки, з якою погодився відповідач, дітям сторін краще проживати разом зі матір`ю, як і раніше, перебувати під її постійним піклуванням; вона як, матір дуже прискіпливо ставиться до кожної деталі, що стосується життя їх малесеньких діток. Жодних перепон у залишенні дітей разом з нею не має; вона є відповідальною та турботливою матір`ю; на обліку у лікарів вона не перебуває, не має шкідливих звичок, не веде аморальний спосіб життя, має роботу та відповідно достатній заробіток. Відповідно до характеристик з дошкільного навчання та навчальних закладів, які відвідують дітки сторін, діти охайні, гарно навчаються, виховані та турботливі. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та цодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання к батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не д обов`язків щодо дитини. Частиною 1ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. З ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним атаками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини, а змістом ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до ч. І ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 161 СК України, визначено, якщо мати та батько дитини які проживають окремо не дійшли згоди щодо того з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішення спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Судова практика свідчить про те, що при розірванні шлюбу діти залишаються з матір`ю. При остаточному вирішенні спору важливе значення також має стать дитини і батька. Так, за рівних інших умов дівчинка і хлопчик до визначеного часу більше потребують догляду матері, ніж батька. У зв`язку з цим судова практика виходить з того, що дівчинку з точки зору статі, гігієни, обслуговування її, необхідно залишити з матір`ю. Актуальним і на сьогодні у спорі про визначення місця проживання дитини згашається роз`яснення колишнього Верховного Суду СРСР, що при вирішенні спорів, з ким і батьків має проживати дитина, слід мати на увазі рівність прав обох батьків. В більшості випадків справи вирішуються на користь матерів, одначе ці рішення обгрунтовуються тим, що вивчення конкретних обставин справи приводять суд до переконання, що мати зуміє краще забезпечити необхідні умови для виховання дитини, а не на переважнім праві матері. У названім роз`ясненні також зазначається, що вирішуючи такі спори, суди повинні перш за все виходити з інтересів дитини, враховуючи при цьому, хто із батьків має можливість забезпечити краще виховання дитини, вік дитини та її особисту прихильність до одного з батьків. Перевага в матеріально житло-побутових умовах одного з батьків саме по собі не може слугувати підставою для передання дитини на виховання другому з батьків. Доводи, наведені позивачем в зустрічній позовній заяві не підкріплені жодним доказом, більш того, ці доводи є припущенням та додумуванням з боку [PERSON] по відношенню до дій або думок [PERSON] . Статті 10, 59, 60 ЩІК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог і заперечень Що стосується ствердження позивача про те, що [PERSON] розірвала спілкування малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Назарія з родичами [PERSON] , то дане ствердження не підтверджене доказами і також основане на помилковому судженні відповідача: [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] продовжують спілкуватися з родичами [PERSON] , його сестрою та дядьком і тіткою; з батьком малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спілкувались по можливості (часті тривоги, попадання по енергетичних структурах, перебої із зв`язком, відсутність зв`язка по кілька днів, відсутність інтернету, електроенергії, коли подача електроенергії відбувалася в декілька годин на добу). Жодного обмеження у спілкуванні з дітьми з боку [PERSON] не було, проте коли [PERSON] починав поводити себе неприйнятно, кричав, грубив, діти - [PERSON] та [PERSON] , які вже більш свідомо реагують на агресію з боку батька просили його припинити. Агресивне спілкування звісно дітям ні до чого, вони на фоні стресу починають хворіти, винуватити себе в такій поведінці батька. В квітні 2023 року позивач за зустрічною позовною заявою звернувся до Франківської районної адміністрації Львівської міської адміністрації із заявою про усунення перешкод в спілкуванні батька з дітьми. 15 травня 2023 року відбулося засідання служби у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, де було заслухано як і позивача за зустрічною позовною заявою (повністю) так і відповідача за зустрічною позовною заявою (заслухано частково). Враховуючи неодноразову агресивну, грубу поведінку [PERSON] по відношенню до [PERSON] у присутності дітей, звинувачення дітей в незрозумілих діях, маніпулювання ними та їхніми почуттями, перекладання на них «ролі дорослих», розуміючи наслідки такого психологічного тиску на дітей, та для розуміння потреб дітей, адвокатом Ліфшиць 3.0. було зроблено адвокатський запит до практикуючого психолога [PERSON] із проханням провести психологічну діагностику дітей. Копія запиту та психологічні висновки надавалися комісії Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на засідання, проте, нажаль, жодної рекомендації до уваги взято не було. 19 травня 2023 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради винесено розпорядження № 342, відповідно до якого встановлено [PERSON] наступні дні та години спілкування в телефонному режимі з їх малолітніми дітьми кожен день з 19:00 до 20:00 години, та зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод у спілкуванні. Але дане розпорядження № 342 фактично сторонами не виконане мати не чинить жодних перешкод у спілкуванні дітей з батьком, що підтвердив відповідач в судовому засіданні; при винесенні даного розпорядження № 342 комісія не врахувала, а ще і не поцікавилася графіком дітей, їхніми потребами в такому спілкуванні, бажанням або небажанням такого спілкування та такої частоти та можливості саме такого графіку у самого батька; батьки працюють, графік роботи не є сталим і нормованим. У дітей є додаткові заняття, є власне дозвілля, як мінімум в такий час 19:00 до 20:00 в будь-яку пору року діти можуть не перебувати вдома, де є постійний інтернет-зв`язок, мати дітей може перебувати в цей час в дорозі додому з роботи, і відповідно фізично не зможе виконати вказане розпорядження № 341, може лунати тривога, до того ж діти є діти можуть елементарно не зарядити телефон, не взяти його з собою, тощо. Але при наявності можливості в такий час сторони погодили спілкування батька з дітьми в телефонному режимі майже щодня. Таким чином, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей сторін суд вважає за необхідне вирішити питання про визначення місця проживання дітей з матір`ю, позивачкою, з чим погодилися орган опіки та піклування, управління-служба в справах дітей та фактично сам відповідач. Проаналізувавши сукупність наведених доказів та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, а також те, що діти сторін між собою дружні і їх неможливо і несправедливо розлучати, суд вважає за необхідне і доцільне визначити місце проживання дітей сторін разом з матір`ю, що повністю відповідає інтересам дітей. Позивач [PERSON] в повному обсязі створила всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дітей в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Позивачка пояснила, що не чинить та не чинитиме перешкод для спілкування відповідача [PERSON] з дітьми і готова зі свого боку сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені спілкування з батьком. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , то суд,

Outcome: partial