Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що 07.12.2021 Голосіївським районним судом м. Києва розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] від шлюбу народилась донька [PERSON] , яка проживає з позивачем у [ADDRESS] . У період шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку, за згодою позивача зареєстровано за відповідачем. Позивач зазначає, що до декретної відпустки по догляду за дитиною вона працювала із серпня 2010 в АТ «ВТБ Банк» на посаді начальника сектору Управління по роботі з проблемною заборгованістю Департаменту банківських ризиків, а тому мала можливість заощадити суму коштів необхідну для придбання квартири. Враховуючи викладене, позивач просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на квартири [ADDRESS] ; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Зазначив, що квартира була куплена особисто батьком [PERSON] - [PERSON] , який оформив квартиру на свого сина, який є відповідачем по даній справі. Зауважив, що експертиза була проведена без участі сторони відповідача. Суд, вислухавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.05.2011 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоархангельського районного управління юстиції у Кіровоградській області 07.05.2011, про що зроблено відповідний актовий запис № 5. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2021 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу народилась дитина: донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 05.10.2012, про що зроблено відповідний актовий запис № 1714. 02.08.2021 між [PERSON] та [PERSON] було підписано договір про визначення порядку сплати аліментів, додаткових витрат на утримання дитини, участі батька у вихованні та утриманні дитини, визначення місця проживання дитини. Відповідно до п. 2 вказаного договору, батьки домовились, що дитина буде проживати разом із матір`ю. Станом на день укладення даного договору [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Главою 8 СК України внормовано право спільної сумісної власності подружжя. Як випливає із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначеною статтею сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності майна подружжя, якщо не доведено, що майно належить дружині, чоловіку на праві особистої приватної власності, що врегульовано статтею 57 СК України, за змістом якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як випливає з роз`яснень в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Виходячи з наведених положень законодавства та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 619/5624/14-ц (провадження № 61-4712св18), від 26 червня 2019 року у справі № 641/5115/16-ц (провадження № 61-19996св18), від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц (провадження № 61-20св19), від 24 квітня 2019 року у справі № 640/14686/16-ц (провадження № 61-25953св18). Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого вони були зареєстровані, суду не надано. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (с. 1 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що предметом доказування спору про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно є не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, починаючи із серпня 2010 позивач постійно працювала в АТ «ВТБ Банк» на посаді начальника сектора Управління по роботі з проблемною заборгованістю Департаменту банківських ризиків, а тому мала можливість заощадити суму коштів необхідну для придбання квартири. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майно № 299312772 від 14.02.2022 квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно висновку експерта № 5597/23-42 від 15.05.2023 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 752/3617/22 встановлено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 10.05.2023 становить 4834652 грн. Надані стороною позивача докази, які наявні в матеріалах справи, - підтверджують обґрунтованість позову та дають підстави для його задоволення. Разом з цим, стороною відповідача не надано до суду жодного належного та допустимого доказу в спростування зазначених позивачем фактів. Стаття 12 ЦПК України визначає принцип змагальності цивільного судочинство. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: approved