Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частину спадкового майна. В обґрунтування позивач посилаються на те, що домоволодіння по [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. «А» - 1963 р.б., літньої кухні літ. «Б», Шопа літ. «В», хлів літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Ж», стодоли літ. «З», літньої кухні літ. «К», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, криниці №4, загальною вартістю 246 999 грн, 7/16 частки або 43,75 % коштують 116 090 грн. Згідно із погосподарських книг з 1977-1995 села Саджавка Коломийського району, житловий будинок по [ADDRESS] , головою двору якого був [PERSON] , побудований 1963 році. Вказане домоволодіння відноситься до суспільної групи колгоспних дворів. Особи, що не втратили право на частки в колгоспному майні є: [PERSON] - голова двору, його дружина - [PERSON] . Тобто згідно ст.ст. 120-123 ЦК Української РСР, кожен з них має право по 1/2 частці у домоволодінні по [ADDRESS] , як частку в майні колгоспного двору. Крім того, подружжя [PERSON] побудували вказане домоволодіння під час шлюбу, а тому вище вказане спірне домоволодіння, також належало їм на праві спільної сумісної власності подружжя по частці кожному. Ще за життя [PERSON] і [PERSON] заповіли свої частки в майні в рівних частках відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач дізнався, що [PERSON] заповіт змінив та заповів все своє майно онуку [PERSON] , сину [PERSON] . Всі заповіти знаходились у [PERSON] [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на частку домоволодіння по [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. «А» - 1963 р.б., літньої кухні літ. «Б», ІІІопа літ. «В», хлів літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Ж», стодоли літ. «З», літньої кухні літ. «К», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, криниці №4. А також на інше майно. 01.06.2021 р. перед смертю [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] . Заповіт на [PERSON] був складений за три дні до смерті [PERSON] . Перед цим заповітом [PERSON] склав заповіт в рівних частинах на двох синів: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Ткачука В.Є., де і була відкрита спадкова справа. Фактично прийняли обов`язкову частку після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] , в силу ст. 1268 ЦК України, так як постійно проживала на день смерті із спадкодавцем. В тому числі, прийняв обов`язкову частку в спадщині після смерті [PERSON] його син [PERSON] . Після смерті [PERSON] прийняли спадщину: [PERSON] успадкував за заповітом 4/16 частки (спірного домоволодіння, [PERSON] - 2/16 частки ( половина від частки, яка би успадковувалась нею за законом), [PERSON] - 2/16 обов`язкової частки. [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно. При житті, [PERSON] , заповіла все своє майно в рівних частках [PERSON] і [PERSON] . Спадщину після її смерті за заповітом прийняв [PERSON] та [PERSON] подавши заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частку спірного домоволодіння ( 10/16 частки або 62,5 % : її власна частка спільному майні -8/16 або 50%, та успадкована обов`язкова частка після смерті її чоловіка -2/16 або 12,5%). На день своєї смерті [PERSON] проживала одна. Також зазначив, що за [PERSON] 09.07.2021 р. після його смерті зареєстровано право власності на все господарство по [ADDRESS] . Реєстрацію права власності провів Онутчак Ростислав Романович - реєстратор виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Вважає, що така реєстрація права власності за померлою особою, порушує його право на спадкування після смерті [PERSON] , яка є співвласницею господарство по [ADDRESS] . У поданому позову просить скасувати державну реєстрацію, за [PERSON] , права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , з реєстраційним номером : 2405153326240, зроблену державним реєстратором Виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Визнати за [PERSON] право власності на 7/16 частки або 43,75 % домоволодіння по [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] - 2/16 частки, та після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] - 5/16 частки. Короткий зміст відзиву. 10.08.2023 року від відповідача [PERSON] поступив відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнав, вважає що позовна заява подана передчасно, оскільки позивач не отримав відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Зазначив, що позивач претендує на обов`язкову частку в спадковому майні, яке складається із домоволодіння по [ADDRESS] , яке належало на праві власності їх із позивачем батькам [PERSON] та [PERSON] після їх смерті. Для цього, ним у встановлений законодавством 6-ти місячний строк після смерті батьків було подано до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Трачука В.Є. заяви про прийняття спадщини після їх смерті. Так само було подано заяви про прийняття спадщини і ним так і його сином [PERSON] .. Приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Трачук В.Є. на підставі вказаних заяв було заведено спадкову справу. Станом на сьогодні жодних свідоцтв про спадщину чи постанов про відмову у видачі свідоцтва про спадщину не видано. Враховуючи те, що питання оформлення спадщини належить до компетенції нотаріуса, тому в даному випадку звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно без отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вважаю є передчасним. Також відповідач не погоджується із часткою спадкового майна на яку претендує позивач. Так у своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного домоволодіння. Спадкоємцями після його смерті є [PERSON] (внук померлого) за заповітом, позивач [PERSON] (син померлого) та [PERSON] (дружина померлого) - обов`язкова частка. Враховуючи те, що на час смерті [PERSON] його спадкоємцями по закону є: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) та [PERSON] (син), то відповідно кожному б з них належало 1/6 частки спадкового майна, 50% від якої становить 1/12 (1/6 : 2). Таким чином, після смерті [PERSON] [PERSON] його дружина успадкувала обов`язкову частку у розмірі 1/12, також успадкував обов`язкову частку в розмірі 1/12 [PERSON] -син. Частка [PERSON] по заповіту становить 1/3 (1/2-1/12-1/12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом на 7/12 частину спірного домоволодіння (1/2 - її власна частка спільному майні) + успадкована обов`язкова частка після смерті її чоловіка - 1/12). Спадкоємцями за заповітом після її смерті є позивач [PERSON] (син померлої) та він [PERSON] (син померлої). Таким чином, він із [PERSON] успадкували по 7/24 частки спадкового майна. Враховуючи вищевказане, частки спадкоємців спадкового домоволодіння після смерті [PERSON] та [PERSON] становлять: [PERSON] - 1/3 домоволодіння по заповіту після смерті [PERSON] ; [PERSON] по заповіту - 7/24 домоволодіння по заповіту після смерті [PERSON] ; [PERSON] по заповіту - 3/8 (1/12 по заповіту після смерті [PERSON] + 7/24 по заповіту після смерті [PERSON] ). А тому просив, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю, також вирішити питання про судові витрати в даній справі в порядку ст. 133-137 ЦПК України. Стислий виклад позицій сторін: В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав зазначених в позовній заяві. Просили позов задовольнити, скасувати державну реєстрацію, за [PERSON] , права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , з реєстраційним номером : 2405153326240, зроблену державним реєстратором Виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 7/16 частки або 43,75 % домоволодіння по [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. «А» - 1963 р.б., літньої кухні літ. «Б», Шопа літ. «В», хлів літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Ж», стодоли літ. «З», літньої кухні літ. «К», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, криниці №4, в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] 2/16 частки, та після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] 5/16 частки. Представник відповідача [PERSON] адвокат Куций О.С. в судовому засіданні підтримав відзив наданий відповідачем, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивачем не отримана відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування, а тому позов вважає передчасним, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, послався на помилкове визначення обов`язкових часток спадкоємців, оскільки позивачем не врахована обов`язкова частка спадкоємця [PERSON] . Представник позивача навів власний розрахунок, який просив врахувати у випадку задоволення позову. З приводу позовних вимог про скасування реєстрації права власності за спадкодавцем після його смерті повідомив, що таку реєстрацію зробили спадкоємці. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений вчасно. Від нього поступила заява, в якій просив справу слухати в його відсутності. В заяві зазначив, що в нього були добрі стосунки з дідусем, за яким він здійснював догляд в період з 14.03.2012 року по 03.06.2021 рік, також він не вчиняв жодного впливу на дідуся [PERSON] щодо написання ним заповіту на нього. А тому, заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив в позові відмовити. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.07.2023 відкрито позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в с.Саджавка Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.7). Його батьками є [PERSON] батько, [PERSON] - мати, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 12 зворотній бік). Відповідач по справі [PERSON] народився [INFO] в с.Саджавка Надвірнянського району Івано-Франківської області, його батьками є [PERSON] батько, [PERSON] мати, тобто відповідач є рідним братом позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Відповідач [PERSON] народився [INFO] в с.Саджавка Надвірнянського району Івано-Франківської області, його батьками є [PERSON] батько, [PERSON] мати, тобто відповідач є сином відповідача [PERSON] і онуком померлого [PERSON] (а.с. 60-61,65). Спадкодавці [PERSON] та [PERSON] проживали в зареєстрованому шлюбі, який укладений 06.02.1953 рок у виконавчому комітеті Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7 (а.с.14). Згідно погосподарських книг з 1977-1995 села Саджавка Коломийського району та довідки Коломийської міської ради Саджавського старостинського округу за № 135/01.2.5/1-18 від 29.12.2021 року встановлено, що двір за адресою [ADDRESS] належав до майна колишнього колгоспного двору. Житловий будинок побудований 1963 році. Головою двору був [PERSON] . Станом на 15.04.1991 року в ньому проживали [PERSON] , [PERSON] (а.с. 9,15-18). Домоволодіння по [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. «А» - 1963 р.б., літньої кухні літ. «Б», шопа літ. «В», хлів літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Ж», стодоли літ. «З», літньої кухні літ. «К», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, криниці №4, що підтверджується дублікатом технічного паспорту (а.с.19-22). Зі звіту № 211230-001 про незалежну оцінку майна встановлено, що загальною вартістю житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] складає 246999 грн. (а.с. 23). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10). На день своєї смерті [PERSON] проживав разом із дружиною [PERSON] , що підтверджується довідкою Саджавського старостинського округу Коломийської міської ради № 135 від 29.12.2021 року (а.с. 9). Ще за життя 02.12.2009 року [PERSON] склав заповіт на майно яке йому належить в рівних частках синам [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений секретарем виконкому Саджавської сільської ради Надвірнянського району і записаний зі слів заповідача, зареєстрований в реєстрі за №152, що підтверджується копією заповіту (а.с. 11 зворотній бік). Пізніше 01.06.2021 р. [PERSON] склав інший заповіт на користь онука [PERSON] , який посвідчений старостою села Саджавка та Кубаївки Коломийської міської ради і записаний зі слів заповідача, зареєстрований в реєстрі за №1-33, що підтверджується копією заповіту ( а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на частку житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті діда [PERSON] до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Ткачука В.Є., де відкрита спадкова справа № 31/2021(а.с.59). . Позивач [PERSON] звернувся із нотаріально посвідченою заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті батька [PERSON] в порядку ст..1241 ЦК України як особа пенсійного віку (а.с.72). Відповідач [PERSON] із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті батька [PERSON] до нотаріуса не звертався. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10 зворотній бік). Ще за життя 02.12.2009 року [PERSON] склала заповіт на майно яке їй належить в рівних частках синам [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений секретарем виконкому Саджавської сільської ради Надвірнянського району і записаний зі слів заповідача, зареєстрований в реєстрі за №153, що підтверджується копією заповіту (а.с.12). Заповіт не змінювала. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на частку житлового будинку по [ADDRESS] . На день своєї смерті [PERSON] проживала одна, що підтверджується довідкою Саджавського старостинського округу Коломийської міської ради № 739 від 22.11.2021 року (а.с. 9 зворотній бік). Спадщину після її смерті за заповітом прийняли її діти: позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] подавши заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в нотаріальну контору, де відкрита спадкова справа № 51/2021, що підтверджується копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.24). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 23.11.2021 року № 25630150 встановлено, що померлим [PERSON] зареєстровано, 09.07.2021 року право власності на все господарство по [ADDRESS] (а.с. 25). За наданими\~виконавчим комітетом\~Яремчанської міської\~ради Івано-Франкіської\~області документами\~реєстрація права\~власності на житловий будинок по [ADDRESS] відбулась на підставі наступних документів: заяви [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.07.2021, на підставі документа, що посвідчує його особу свідоцтва про смерть [NUMBER] від 09.06.2021, довідки Саджавського старостинського округу Коломийської міської ради за № 349 від 31.05.2021 року про те, що житловий будинок та господарські споруди побудовані до 1991 року, технічного паспорту на житловий будинок. Реєстрація право власності за [PERSON] проведена державним реєстратором виконавчого комітету\~Яремчанської міської\~ради Івано-Франкіської\~області Онутчаком Ростиславом Романовичем на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 59203830 від 09.07.2021 року. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями\~1218,\~1219 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). Таким чином, відповідно до\~ст. 1220 ЦК України, [INFO] відкрилась спадщина після смерті [PERSON] до складу якої входять усі права і обов`язки, які належали спадкодавцеві і не припинились в наслідок його смерті. Судом встановлено, що до складу спадкового майна після смерті спадкодавця [PERSON] увійшла частка житлового будинку по [ADDRESS] , який побудований у 1963 році і відноситься до суспільної групи колгоспних дворів. Право власності на спірний будинок на момент відкриття спадщини не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1963 рік) регулювалася підзаконними нормативними\~\~ актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української\~\~ РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального\~\~господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з п.6 зазначеної Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку. Згідно із ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.\~123\~ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (стаття 126\~Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-V). Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6\~постанови Пленуму\~Верховного Суду України від 22грудня 1995року №20\~Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами,що регулювали власність цього двору, а саме: а)право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування,мають ті члени двору, котрі до 15квітня1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які неменше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами уведенні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі,навчання в учбовому закладі,хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. На даний час поняття «колгоспний двір» втратило своє правове значення. Але при наявності записів у погосподарських облікових книгах сільської ради або свідоцтвах про право власності про те, що двір відноситься до типу колгоспного, питання про право власності на будинок і господарські будівлі можливо вирішити тільки шляхом ухвалення судового рішення про визнання права власності на будинок, як на об`єкт права власності. Наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належав на праві особистої власності колгоспного двору, головою якого був [PERSON] . До членів цього колгоспного двору входила його дружина [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована за вказаною адресою. Відповідно до абзацу другого пункту 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права власності"\~спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане\~до 15 квітня 1991 року\~мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, спірний будинок після 15.04.1991 належав спадкодавцям [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а враховуючи принцип рівності часток кожному з них повинно належати по 1/2 частині спірного житлового будинку. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] , тобто після [INFO] , суд при вирішенні даної справи застосовує чинне на час відкриття спадщини законодавство, зокрема, Цивільний кодекс України 2003 року. Відповідно до ст..1227 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи які є живими на час відкриття спадщини, а також особи які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1221 ЦК України) Згідно із ст..1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст..1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. 02.12.2009 заповідач [PERSON] склав заповіт на майно, яке йому належить, в рівних частках синам [PERSON] та [PERSON] , після чого 01.06.2021 р. [PERSON] склав новий заповіт на користь онука [PERSON] . Згідно із\~ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст..1251 ЦК України). Відповідно до ст..1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Стаття 1241 ЦК України визначає право на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до ст..1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Враховуючи зазначені положення законодавства, заповіт складений 01.06.2021 р. заповідачем [PERSON] на користь онука [PERSON] , скасовує складений ним 02.12.2009 заповіт на користь синів [PERSON] та [PERSON] . Новий заповіт [PERSON] , що складений ним 01.06.2021, не оспорювався спадкоємцями в судовому порядку і на теперішній час є дійсним. Таким чином, після смерті [PERSON] в силу приписів\~ст.ст. 1223,1254 ЦК України, право на спадкування майна спадкодавця за заповітом отримав спадкоємець [PERSON] (відповідач), який визначений в останньому заповіті померлого. За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в\~частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. Отже, відповідно до ч. 1\~ст. 1241 ЦК України, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Непрацездатними вважаються особи, які досягли пенсійного віку, або особи з інвалідністю І, ІІ, ІІІ груп, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку зі втратою годувальника відповідно до закону, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Якщо особа досягла пенсійного віку, але продовжує трудову діяльність, вона не позбавляється права на обов`язкову частку у спадщині. В осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових підставах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає. Спадкоємці інших черг, а також онуки і правнуки спадкодавця, батьки яких померли до відкриття спадщини, не мають права на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (стаття 1241 ЦК України). Зокрема, відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об`єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами, реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави. Тому право на обов`язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала це право. Разом із тим, якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку матиме місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині, подавши нотаріусу заяву про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст ст. 1241 Цивільного Кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. \~Частиною 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що, зокрема, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. \~ До таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення. У зв`язку з цим доводи представника позивача про те, що уразі неприйняття спадкоємцем обов`язкової частки спадщини, при визначенні розміру обов`язкової частки враховуються тільки ті спадкоємці, які прийняли спадщину є неправильним тлумаченням норм спадкового права. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного домоволодіння. Спадкоємцем після його смерті є [PERSON] (онук померлого) за заповітом, однак право на обов`язкову частку мають непрацездатні спадкоємці за законом першої черги: позивач [PERSON] (син спадкодавця), [PERSON] (син спадкодавця) і [PERSON] (дружина), які на момент відкриття спадщини досягли пенсійного віку. При визначенні розміру обов`язкової частки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] у спадщині враховується, що кожний з них за відсутності заповіту мав би успадкувати за законом 1/6 частку спадкового майна (1/2:3), а тому половина від цієї частки становить 1/12 (1/6 : 2). Отже обов`язкова частка кожного із спадкоємців за законом становить 1/12 спадкового майна спадкодавця [PERSON] . Відповідно до ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. З огляду на те, що після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і не відмовилась від спадщини, вона вважається такою, що прийняла спадщину у виді обов`язкової частки в розмірі 1/12 спадкового майна спадкодавця, що сторонами не заперечується, і підтверджено матеріалами справи. Крім того позивач [PERSON] також прийняв обов`язкову частку в розмірі 1/12 спадкового майна як непрацездатний спадкоємець першої черги за законом, який у встановлені законом строки подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] у встановленому законом строк не подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , а тому не прийняв спадщину у виді обов`язкової частки в розмірі 1/12 спадкового майна. В такому разі право на спадкове майно, яке не прийняте спадкоємцем, має спадкоємець за заповітом [PERSON] , якому спадкодавець заповів усе своє майно. Твердження представника позивача про те, що неприйняття спадкоємцем обов`язкової частки у спадщині збільшує обов`язкові частки інших спадкоємців, які прийняли спадщину є помилковими і не ґрунтуються на законі. Враховуючи викладене, після смерті [PERSON] спадкове майно, шо належало спадкодавцю (1/2 частка будинку) підлягає розподілу наступним чином: дружині [PERSON] - 1/12 спадкового майна (обов`язкова частка), сину [PERSON] 1/12 спадкового майна (обов`язкова частка), а внуку [PERSON] за заповітом 1/3 спадкового майна (1/2-1/12-1/12). Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на 7/12 частки спірного житлового будинку, що складається з 1/2 частки будинку як половини від частини в спільному сумісному майні членів колгоспного двору і 1/12 частки отриманої після спадкування обов`язкової частки спадкового майна після смерті чоловіка [PERSON] . З огляду на складений 02.12.2009 [PERSON] заповіт, її майно в рівних частках успадковується дітьми спадкоємцями за заповітом: [PERSON] (позивач) і [PERSON] (відповідач), тобто по 7/24 частки спірного будинку (7/12:2). Враховуючи викладене в порядку спадкування частка позивача [PERSON] становить 1/12 спадкового майна або 2/24 спадкового майна (при приведенні частки до спільного знаменника) після смерті батька [PERSON] , та 7/24 спадкового майна після смерті матері [PERSON] , а всього 9/24 спадкового майна. Частка відповідача [PERSON] за заповітом становить 7/24 спадкового майна, а частка відповідача [PERSON] за заповітом становить 1/3 спадкового майна або 8/24 спадкового майна (при приведенні частки до спільного знаменника). Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності за спадкодавцем, яка проведена після його смерті. Відповідно до\~частини першої статті 68, частини першої статті 69 Закону України "Про нотаріат"\~нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій,\~при: -видачі свідоцтва про право на спадщину за законом\~-\~перевіряє\~факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та\~склад спадкового майна. -видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом\~-\~перевіряє\~факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини,\~склад спадкового майна, а також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Поширеними є випадки, коли до складу спадщини входить нерухоме майно, право власності на яке спадкодавцем було набуто за життя, але не було зареєстроване належним чином. Пунктом 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5,\~встановлено, що\~видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених\~пунктом 3 глави 7 розділу I Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Частина четверта статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі Закон № 1952-IV) містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього\~Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли\~до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною\~третьою цієї статті, у випадках, визначених\~статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Частиною третьою статті 3 Закону\~ № 1952-IV передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця\~спадкоємець має право згідно із\~пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127\~(далі Порядок №1127), звернутись до суб`єкта державної реєстрації прав або державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності спадкодавця, що було набуто останнім за життя. Згідно із\~пунктом 4\~частини першої\~статті 2\~Закону № 1952-IV заявником в процедурі державної реєстрації\~прав серед інших\~є спадкоємець у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно з\~Законом. Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення\~до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса\~(абзац перший пункту 6 Порядку). Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1952-IV, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Відповідно до статті 18 вказаного Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ч. 4 ст. 18 Закону № 1952-IV). Згідно статті 24 Закону № 1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Згідно із п.66 Порядку №1127 (в редакція, яка діяла на момент реєстрації права власності) для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 п.14 Закону № 1952-IV та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора випливає, що одним із його обов`язків є перевірка документів на наявність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав і прийняття відповідних рішень, та у випадку встановлення того, що заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою та (або) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом він повинен прийняти рішення про відмову у державній реєстрації прав на підставі статті 24 Закону № 1952-IV. З наданої\~виконавчим комітетом\~Яремчанської міської\~ради Івано-Франкіської\~області реєстраційної\~справи випливає,\~що реєстрація\~права власності на житловий будинок по [ADDRESS] відбулась на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.07.2021,що подана від імені [PERSON] , який помер [INFO] , тобто після його смерті, без згадки про спадкоємця і без надання документів необхідних для проведення реєстрації прав, зокрема витягу із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документу, що містить відомості про склад спадкоємців. Таким чином, державним реєстратором виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франкіської області Онутчаком Р.Р. порушений порядок державної реєстрації прав, а саме: держаний реєстратор не перевірив документи на наявність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав, тобто подання документів належною особою і відповідність таких документів вимогам законодавства (відсутній необхідних документів для проведення реєстрації прав), та, відповідно, не прийняв, як того вимагає Закон, рішення про відмову в державній реєстрації прав, що стало наслідком внесення відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно. Встановлені судом обставини свідчать про наявність достатніх правових підстав для визнання незаконним рішення державного реєстратора виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франкіської області Онутчака Р.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 59203830 від 09.07.2021 року та скасування державної реєстрації за [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] з реєстраційним номером : 2405153326240. Щодо прав позивача на звернення до суду за відсутності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Вирішуючи справу по суті судом встановлено, що позивач звернувся у встановленому законом порядку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, за якою заведена спадкова справа. Між сторонами існує спір щодо розміру часток спадкового майна. Так, позивач посилався на те, що його обов`язкова частка у спадковому майні є більшою, оскільки інший спадкоємець не прийняв спадщину у виді обов`язкової частки. А також на те, що позивач позбавлений можливості оформити частину спадщину після смерті матері [PERSON] через дії відповідачів, які в порушення встановленого законом порядку здійснили реєстрацію права власності на все нерухоме майно тільки за батьком [PERSON] , після його смерті. З матеріалів спадкової справи випливає, що сторони не отримали свідоцтва про спадщину, оскільки позивач звернувся до нотаріуса із заявою, в якій просив не видавати свідоцтва про прав спадщину через наявність між спадкоємцями спору, який буде вирішуватись в суді. Протягом двох років нотаріусом не вчиняються нотаріальні дії щодо оформлення спадкових прав сторін (а.с.74). За правилами\~статті 392 ЦК України\~позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5ст.\~1268\~ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 3ст.\~1296\~ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц зазначив, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України (ст.386-394 ЦК України). У пункті 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування"\~роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За\~наявності умов для одержання\~в\~нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, відповідно до статті 392\~ЦК України з\~вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Отже необґрунтованими є доводи представника відповідача про те, що позивач тільки у разі відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення спадщини мав право звертатися до суду. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021року у справі № 227/3750/19. Згідно з\~листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року N 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. При розгляді зазначеної справи судом встановлено, що на момент відкриття спадщини право власності спадкодавців не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Спірний будинок перебував у спільній сумісній власності [PERSON] і [PERSON] як членів колгоспного двору, тобто без визначення часток власників у спільному майні. Відповідно до статті 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно з частинами першою, другою статті 355, частиною першою статті 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до пункту 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконуються за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. Пунктом 3.3 вказаної Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України «Про нотаріат», Наказом Мінюсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя за правилами статті 71 Закону України «Про нотаріат». Разом з тим, видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності або інших спадкоємців законодавство не передбачає, відтак суд приходить до висновку, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься виключно в судовому порядку. Встановлені у справі обставини свідчать про те, що право власності спадкодавців [PERSON] і [PERSON] на спадкове майно на час відкриття спадщини не було зареєстроване, спадкове майно перебувало в спільній сумісній власності вказаних осіб, що позбавляло можливості нотаріуса здійснити виділ частки одного із спадкодавців у спільній сумісній власності для оформлення спадкових прав всіх спадкоємців, а подальша реєстрація права власності на все спадкове майно за [PERSON] після його смерті, в порушення встановленого порядку, призвела до неможливості оформлення спадщини після смерті [PERSON] , разом з тим між спадкоємцями існує спір щодо розподілу часток спадкового майна, що свідчить про відсутність умов для одержання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на частку у спадковому майні після смерті батьків. Висновки суду: Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. Суд враховує, що позивач [PERSON] є спадкоємцем майна батька [PERSON] , який помер [INFO] і матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Після їх смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок [ADDRESS] .\~При цьому частки кожного із співвласників не визначені, будинок належав спадкодавцям на праві спільної сумісної власності, а тому неможливо оформити спадщину. Після смерті [PERSON] , за наявності заповіту на іншого спадкоємця, позивач має право на обов`язкову частку 1/12 або 2/24 спадкового майна (при приведенні частки до спільного знаменника), а після смерті [PERSON] має право на спадкування за заповітом на 7/24 частки спадкового майна. Невизначеність часток у праві спільної сумісної власності та протиправна реєстрації права власності на спадкове майно позбавляє позивача можливості належним чином оформити свої спадкові права на житловий будинок, що належав померлим [PERSON] \~і \~ [PERSON] праві спільної сумісної власності. Отже, порушені права позивачів підлягають захисту у судовому порядку, а тому позов підлягає задоволенню частково у визначених судом частках у спадковому майні, з урахуванням положень законодавства. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно із ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову у позовах про визнання права власності на майно визначається вартістю майна (ст.176 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. З огляду на вартість майна ціна позову щодо заявлених позовних вимог майнового характеру становить 108062,06 грн, тому розмір судового збору за цими вимогами становить 1080,62 грн. Розмір судового збору за вимогами немайнового характеру становить 1073,60 грн, а загальна сума судового збору - 2154,22 грн. Судом позов задоволений частково визнано право власності в порядку спадкування на 9/24 спадкового майна, що становить 92624,63 вартості майна. Згідно частини першої\~статті 141 ЦПК\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1846,47 гривень (2154,22 грн х 92624,63 грн/108062,06 грн) порівну, тобто по 923,24 гривень. У зв`язку із поданням представником позивача клопотання про надання доказів понесених витрат в порядку ч.8 ст.141 ЦПК, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати і встановити строк для подання стороною доказів щодо розміру понесених нею судових витрат, що узгоджується із п.5 ч.7 ст.265 ЦПК.

Outcome: partial