Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить визнати житловий будинок [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачкою право власності на частину вказаного житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 25.06.2016 року по теперішній час перебуває у шлюбі з відповідачем. У шлюбі з відповідачем за спільні кошти 19.05.2017 року за договором купівлі продажу придбали спільне майно житловий будинок [ADDRESS] . Реєстрація права власності на вказане майно здійснювалась на ім`я відповідача. Зазначений будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Згоди щодо поділу набутого у шлюбі будинку з відповідачем не досягнуто. Тому, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 69 71 Сімейного кодексу України, просить визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та визнати за [PERSON] право власності на частки вказаного житлового будинку. Ухвалою суду від 25 липня 2023 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву,\~ в якому просить закрити провадження по справі в зв`язку з відсутністю предмету спору та вирішити питання про стягнення на його користь понесених витрат, що орієнтовно складає 10000,00 грн. Зазначив, що до позову не надано доказів неможливості позасудового врегулювання спору, відмови відповідача від поділу нерухомого майна в нотаріальному порядку та від пропозиції щодо викупу частки чи отримання грошової компенсації, ніколи не заперечував, що вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами придбавався не за час шлюбу та не є спільною сумісною власністю подружжя. Отримавши позовну заяву про поділ майна, відповідачем підготовлено лист позивачці щодо грошової компенсації за частку вказаного житлового будинку. Крім того, вважає, судовий збір за другою позовною вимогою позивачкою не сплачено, тому позовна заява має бути залишена без руху. 14.08.2023 року позивач [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому вважає твердження відповідача про недоплату судового збору такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а необхідність звернення до суду обумовлена постійними намаганнями відповідача виселити її зі спірного будинку з посиланням на те, що саме він є його власником, а також відсутністю правовстановлюючого документа та неможливістю здійснити захист своїх житлових прав через відсутність такого документа; на запропонований відповідачем спосіб поділу будинку шляхом сплати грошової компенсації не погоджується, оскільки це позбавляє її даху над головою, бо іншого житла немає. Заявлені витрати на правову допомогу вважає завищеними. У запереченні на відповідь на відзив відповідач зазначає, що позивачкою не надано доказів, які б свідчили про намагання виселити її із спірного будинку, а також в матеріалах справи відсутні дані про звернення позивачки до відповідача чи відповідних установ щодо отримання копії чи дублікату правовстановлюючого документу на будинок. Вважає, що направлення пропозиції викупити частку в позивача не свідчить про наявність спору щодо способу поділу майна, а говорить про бажання [PERSON] якнайшвидше вирішити спірне питання. Висновки позивача про непропорційність судових витрат до складності справи є передчасними. Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач \~надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, зазначив, що майно (житловий будинок) придбавався у шлюбі і тому є спільною сумісною власністю подружжя, не заперечує щодо визнання права власності на частку за позивачкою та просив стягнути судовий збір у розмірі 50%. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 211 ЦПК України. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що 25 червня 2016 року Карлівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №50. У період перебування у шлюбі, а саме, 19 травня 2017 року між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Полтавської області Єременко Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 542 від 19 травня 2017 року. Відповідно до вказаного договору купівлі - продажу, продавець передала у власність, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер [ADDRESS] . Продаж зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами вчинявся за домовленістю сторін за 49000,00 грн., які покупець сплатив продавцю до укладення та підписання цього договору повністю (п. 2 договору купівлі продажу житлового будинку). Відповідно до п. 9 вказаного договору купівлі продажу, покупець діяв зі згоди своєї дружини [PERSON] , висловленої в заяві, підпис на якій \~ \~ \~ \~ засвідчено приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Полтавської області Єременко Н.О. 19.05.2017 року за реєстровим № 541. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстроване за відповідачем [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.05.2017 року індексний номер 87535087. Отже, спірне нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ), придбане сторонами під час перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідач визнав вимоги позивача про поділ нерухомого майна у рівних частинах. Згідно із ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач [PERSON] визнав за [PERSON] права власності на частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суд приймає таке визнання, оскільки воно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вищевикладене, на підставі досліджених доказів, з врахуванням вимог чинного законодавства, з огляду на той факт, що відповідач визнає, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном сторін, та не заперечує щодо визнання права власності за позивачкою на вказаного житлового будинку, про що надано суду відповідно заяву, суд дійшов висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до ст.141 ЦПК України. При зверненні до суду відповідно до квитанції № 5 ТВБВ 10016/031 від 17.07.2023 року позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1 670,50 грн. Отже, повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов. На підставі\~ викладеного,\~

Outcome: approved