Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

12.05.2023 позивач, в інтересах якого діє представник, - адвокатка Сілкіна О.О. звернулась до суду з зазначеним позовом, згідно з яким просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . За змістом позову [PERSON] на підставі протоколу №3 сумісного засідання президіуму райпрсфсоза (районний комітет професійного союзу залізничників) та адміністрації Запорізького відділення Придніпровської залізної дороги від 15 грудня 1989 року надано службову житлову площу на 4-х членів родини: 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою з 1990 року зареєстровано: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У 1995 році [PERSON] разом із доньками покинули родину та переїхали до Російської Федерації, отже, по теперішній час позивач із відповідачами разом не проживають, не спілкується та жодних відносин не підтримують, спільного господарства не веде. Шлюб із відповідачкою [PERSON] розірвано 02.11.2022. На момент звернення до суду за вказаною адресою [PERSON] проживає разом із своєю дружиною, [PERSON] , з якою укладено шлюб 03.05.2023. На даний час житлове приміщення не приватизовано. При цьому, позивач вказує, що систематично сплачує всі необхідні комунальні платежі, натомість, відповідачі з часу зміни місця проживання за них не сплачують. На підставі наведеного, із посиланням на ст.16, 379 ЦК України, ст.71,72 ЖК України, враховуючи тривалу відсутність відповідачів за місцем проживання понад встановлені вказаними нормами строки, а також положення ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003, оскільки реєстрація відповідачів за вказаною адресою порушує права позивача на безперешкодне володіння, в тому числі, користування житловим приміщенням, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді 29.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Визначити дату, час і місце проведення підготовчого засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України), а також роз`яснено право на пред`явлення зустрічного позову. Ухвалою суду від 27.06.2023 клопотання представника позивача задоволено та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - територіальну громаду в особі Запорізької міської ради. Ухвалою суду від 08.08.2023 клопотання представника позивача задоволено та зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надати до суду відомості про перетин державного кордону України за період з 01.01.1994 по час надання відповіді відповідачів. Ухвалою суду від 31.08.2023 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань, зустрічного позову у справі не подано. Представник позивача адвокат Сілкіна О.О., на задоволенні позову наполягає, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Під час розгляду цивільної справи відповідачі не скористався своїм правом на подання відзиву, передбаченим ч.4 ст.174 ЦПК України, поважних причин його ненадання не повідомила, тому, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України судом під час проведення судового засідання 12.10.2023 постановлено здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами. Третя особа - територіальна громада в особі Запорізької міської ради про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, що відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про день, час та місце розгляду повідомлялись належним чином засобами поштового зв`язку та відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджено відповідними доказами у справі, про причини своєї неявки суд не повідомили. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме, ухвалив згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, допитавши свідків з боку позивача, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Предметом позову є захист позивача його права на користування житлового приміщення (квартири) за адресою: [ADDRESS] шляхом усунення існуючих перешкод, а саме, у спосіб визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним нерухомим майном (квартирою). Підставою для звернення до суду з зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні позивачем вказаним нерухомим майном, що створюються з боку відповідачів, які в позасудовому порядку з реєстрації за вказаною адресою протягом тривалого часу не зняті. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 27.12.1975, від якого мають двох повнолітніх дітей. Шлюб розірваний на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі №336/3977/22 від 02.11.2022. Рішення суду набрало законної сили 03.12.2022 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107108380). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі протоколу №3 сумісного засідання президіуму райпрсфсоза та адміністрації Запорізького відділення Придніпровської залізної дороги від 15.12.1989, [PERSON] надано як службову житлову площу на 4-х членів родини (він, дружина, донька- 1976 р.н., донька 1978 р.н.), а саме: 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , що затверджено рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів № 262/1 від 14.12.1989. Крім того, у справі міститься копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03.05.2023, відповідно до якого, Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) між [PERSON] і [PERSON] , 03.05.2023 було зареєстровано шлюб, актовий запис №105. За даними відповіді районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району №758/01-31/22.01-413 від 21.03.2023, наданої на адвокатський запит, квартира за адресою: [ADDRESS] , не приватизована районною адміністрацією. Відповідно до листа ТОВ «ЗМБТІ» №1063 від 09.08.2023 на адвокатський запит, у сховищі ТОВ «ЗМБТІ» технічна документація на квартиру [ADDRESS] наявна. Документів, виданих [PERSON] на вказану квартиру в матеріалах інвентаризаційної справи не міститься. Відомості щодо права власності на житлове приміщення за адресою [ADDRESS] відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №337125932 від 27.06.2023. Наявними актами, складеними комісією ОСББ «Стефанова 46» від 24.05.2021, 10.08.2022 підтверджено, що [PERSON] проживає з 2007 року, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мешкають за вказаною адресою житлового приміщення. Реєстрація відповідачів за адресою: [ADDRESS] підтверджена витягами з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 15.05.2023, сформованими судом. За даними відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-39826/18/23-вих від 21.08.2023, відомостей щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією [PERSON] , [INFO] , громадянка України; [PERSON] , [INFO] , громадянка України; [PERSON] , [INFO] , громадянка України. В період з 08.11.2017 по 21.08.2023 в базі даних не виявлено. Інша інформація в базі даних не збереглась. Судом 12.10.2023 здійснено допит свідків за клопотанням сторони позивача, а саме, [PERSON] , [PERSON] , які показали суду таке. Свідка [PERSON] є хрещеною [PERSON] , працювала разом із позивачем на залізній дорозі з 1977 року. Ще у 1990-ті роки колишня дружина позивача із молодшою донькою залишила місце проживання, попрямувала до РФ, особисті речі не залишила, що було несподіванкою для [PERSON] . [PERSON] донька на той час вже досягла повноліття, спочатку проживала у Криму із тіткою, потім також переїхала до матері. З 2014 року із відповідачками свідка не спілкується. [PERSON] почала ігнорувати її телефонні виклики, а [PERSON] взагалі припинила спілкування. Свідка [PERSON] показала, що є дружиною позивача, офіційно - з 03 травня 2023 року. Разом без реєстрації шлюбу мешкає із позивачем протягом 20 років. Зі слів [PERSON] його колишня дружина та доньки мешкають тривалий час у РФ. Жодної зацікавленості у справах позивача, або щодо квартири протягом спільного проживання зі свідком його колишня сім`я не виявляли. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує й ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст.\~71,\~72 ЖК\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 490/12384/16-ц, яку суд враховує на виконання ч.4 ст.263 ЦПК України. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановахВерховного Судувід 24 жовтня 2018року усправі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18), від 22 листопада 2018року усправі №760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26лютого 2020року усправі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020року усправі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19),від 12травня 2021 року усправі №301/288/20 (провадження№ 61-2566св21). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 759/14973/17. Як роз`яснено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі №200/17337/17, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин, водночас на відповідача покладено обов`язок довести поважність причин такої відсутності. Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин її довготривалої відсутності. Судом на підставі зібраних доказів встановлено, що відповідачі, перебуваючи на реєстраційному обліку у квартирі за адресою: за адресою: [ADDRESS] , безперервно не проживають у ньому понад встановлені законом строки без поважних причин, а саме з 1995 року, що доводить втрату ними інтересу до спірного житла. З реєстраційного обліку за місцем проживання в позасудовому порядку вони не зняті, житлово-комунальні послуги нараховуються із врахуванням їх реєстрації за вказаною адресою, що порушує права позивача. Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Виходячи із закріпленого ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, встановлених фактичних обставин справи, наявних письмових доказів, оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідачів за вказаною адресою, що створює перешкоди у користуванні позивачем житловим приміщенням, зумовлює додаткові витрати, судом встановлено підстави для задоволення позову. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачем, суд виходить й зі змісту ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання позивачем як користувачем квартири в позасудовому порядку не є можливим. Крім того, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Так, відповідно до п.2,6 ч.1 ст.24 цього закону орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття їх з реєстрації. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідачів слід стягнути судовий збір, сплачений у сумі 3 220,80 гривень за пред`явлення позову до суду, по 1073,60 з кожного відповідача.

Outcome: approved