Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-12 00:00:00

У квітні 2023 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом у якому просила стягнути з відповідача на її користь 45560,89 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 150000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вироком Дніпровського апеляційного суду від 10.11.2022 у справі №183/3399/15 [PERSON] визнано винним у скоєнні з злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Органом досудового розслідування та судом було встановлено, що [PERSON] грубо порушив правила дорожнього руху, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , яка перетинала проїжджу частину. В результаті ДТП пішоходу [PERSON] спричинено тілесні ушкодження, які призвели до її смерті. Померла [PERSON] доводилася позивачці рідною матір`ю, позивачка мала статус потерпілої у вищезазначеному кримінальному провадженні. У зв`язку зі смертельним травмуванням матері позивачка понесла затрати на поховання у сумі 6065 грн. Також для участі у слідчих діях та судових засіданнях вона змушена була винаймати авто для проїзду з Харківської області, де вона проживає, до Дніпропетровської області, де проводилося досудове розслідування та судовий розгляд, на пальне витратила 34398,44 грн. Крім того, через перенесений стрес, викликаний втратою близької людини, вона змушена було проходити лікування, на яке витратила 11162,45грн. Діями відповідача позивачці спричинено моральну шкоду, оскільки вона втратила рідну людину, порушено нормальний уклад життя. Відповідач у добровільному порядку відмовляється відшкодувати завдану шкоду, тому просить задовольнити її позов. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.04.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В подальшому, після переходу суду до стадії дослідження письмових доказів у справі та матеріалів кримінального провадження, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили у позові відмовити. Вказали, що суд першої інстанції два рази ухвалював виправдувальний вирок, відповідач вважає себе невинуватим у загибелі матері позивачки. Також просили врахувати, що у крові матері позивачки було виявлено алкоголь. В подальшому, після переходу суду до стадії дослідження письмових доказів у справі та матеріалів кримінального провадження, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 10.10.2023, є дата складення повного судового рішення 13.10.2023. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Вироком Дніпровського апеляційного суду від 10.11.2022 у справі №183/3399/15 встановлено, що 24.12.2014 року приблизно о 21.00 годині водій [PERSON] , будучи особою раніше позбавленою Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області права керування транспортними засобами, строком до 08.05.2019 року, керуючи технічно справним автомобілем марки «FORD Eskort», реєстраційний номер [NUMBER] , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , належить [PERSON] , рухався по проїзній частині вул. Сучкова зі сторони вул. Радянської в напрямку вул. Декабристів м. Новомосковська Дніпропетровської області. Під час руху по вул. Сучкова, навпроти центрального входу торгівельного комплексу «Фортуна», розташованого за адресою: вул. Плеханова буд. 2, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, водій [PERSON] , будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого здійснив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на пішохода [PERSON] , яка перетинала проїжджу частину зліва направо по смузі руху, по якій рухався [PERSON] . Своїми діями водій [PERSON] грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5., 2.3. (б) та 12.3. Правил дорожнього руху України. Невиконання водієм [PERSON] вищезазначених пунктів Правил дорожнього руху України призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якого пішоходу [PERSON] спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя та призвели до смерті [PERSON] , яка настала [INFO] приблизно о 21.00 годині по вул. Сучкова, навпроти центрального входу торгівельного комплексу «Фортуна», розташованого за адресою: вул. Плеханова, 2, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Вказаний вирок не оскаржувався у касаційному порядку та набрав законної сили 10.11.2022. За клопотанням позивачки у судовому засіданні оглянуто матеріали кримінального провадження, у якому наявні її позовні заяви до підозрюваного [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оригінали квитанцій. З досліджених матеріалів кримінального провадження судом встановлено, що позивачка, яка є донькою [PERSON] , у вищезазначеному кримінальному провадженні мала статус потерпілої, приймала участь у судових засіданнях під час розгляду справи. Згідно поданих позивачкою письмових доказів документально підтверджені витрати позивачки на поховання склали 6065 грн. (а.с.97). У позовній заяві позивачка зазначила, що за час досудового розслідування та судового розгляду нею понесено витрати на пальне (скраплений газ, бензин, дизельне паливо), оскільки вона вимушена була винаймати автомобілі для того, щоб з`являтися для участі у судових засіданнях та слідчих діях з Харківської до Дніпропетровської області. На підтвердження витрат позивачкою надано чеки: а.с.60 на загальну суму 2719,49 грн. а.с. 61 на загальну суму 2133,19 грн. а.с. 62 на загальну суму 1647,89 грн. а.с. 65 на загальну суму 2447,38 грн. а.с. 70 на загальну суму 1214,89 грн. а.с. 71 на загальну суму 3432,94 грн. а.с.72 на загальну суму 1083,23 грн. а.с.78 на загальну суму 1864,29 грн. а.с.84 на загальну суму 2699,55 грн. а.с. 101 на загальну суму 1070,83 грн. Всього документально підтверджено витрати на оплату пального, які відповідають датам судових засідань (датою надання потерпілій доступу до матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування) у кримінальному провадженні на загальну суму 20313,68 грн. Оригінали зазначених документів наявні в матеріалах кримінального провадження та оглянуті судом. Квитанцію про оплату пального 28.03.2015 на суму 228 грн. (а.с.101), квитанцію від 04.05.2016 на суму 229,5 грн. (а.с.65), суд не приймає як доказ у даній справі, оскільки справу передано до суду 05.06.2015, а в реєстрі до обвинувального акту відсутні відомості про здійснення слідчих (процесуальних) дій за участю потерпілої в цей день. Також суд не приймає як доказ квитанції від 19.07.2016 на суму 336,91 грн., від 19.07.2016 на суму 268,95 грн. (а.с.70), оскільки у зазначений день судові засідання не проводилися. Більш того, з 08.06.2016 до травня 2017 розгляд кримінального провадження зупинено на час проведення експертизи. У правовідносинах, що склались між сторонами має місце заподіяння шкоди, яка завдана кримінальним правопорушенням (злочином). Відповідно до положень ч. 7 ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. За результатами розгляду кримінального провадження позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком суду першої інстанції від 11.06.2021 залишено без розгляду, а апеляційним судом в цій частині вирок суду не переглядався. Згідно з ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії бездіяльність та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Неправомірність дій і вина відповідача в заподіянні шкоди позивачу доведена вироком суду, який набрав законної сили. Згідно частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі ст.1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже, як вбачається з матеріалів справи у зв`язку з неправомірними діями відповідача, позивачу спричинена матеріальна шкода у вигляді витрат на пальне та на поховання у загальному розмірі 26378,68 грн. ( 20313,68+6065). Між неправомірними діями та завданою шкодою є причинний зв`язок, окрім того наявна вина відповідача, а тому завдана шкода в розмірі 26378,68 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно вимог позивачки про стягнення майнової шкоди в частині витрат на лікування у сумі 11162,45 грн., суд зазначає таке. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З наданих позивачкою доказів неможливо встановити, що вона була змушена проходити лікування саме у зв`язку зі смертю її матері. Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Стосовно відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що позивачка є донькою [PERSON] . Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Заподіяння моральної шкоди позивачці доведено безпосередньо фактом спричинення смерті його матері джерелом підвищеної небезпеки, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Щодо визначення розміру моральної шкоди, то за змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Критеріями визначення розміру відшкодування моральної шкоди є характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері слід також враховувати характер стосунків позивача та померлого за час його життя: сімейний стан позивача, ступінь близькості, спільно чи окремо проживали, способи та регулярність спілкування тощо. Суд при визначенні розміру морального відшкодування, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом із тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Однак суд не погоджується із заявленим позивачем розміром моральної шкоди, який суперечить загальним засадам цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) та, на думку суду, є надмірним відшкодуванням. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень ст.ст. 23, 1168 ЦК України та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, враховуючи засади співмірності, виваженості, справедливості та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 №4. На думку суду, з урахуванням усіх встановлених обставини справи у їх сукупності, глибину душевних страждань позивача та вимоги розумності, виваженості та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, що призвело до втрати матері позивача, стягнення моральної шкоди у розмірі 120000 грн. є достатнім, співмірним та справедливим, хоча і має суто умовний вираз, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Посилання відповідача та його представника на те, що у крові потерпілої виявлено алкоголь суд не приймає як підставу для відмови у позові або зменшення суми матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодування. Вищезазначеним вироком апеляційного суду, який набрав законної сили, встановлено вину саме водія [PERSON] у вчиненні ДТП, а не пішохода [PERSON] . Для пішоходів не встановлено законодавчо заборони пересуватися після вживання алкоголю. Натомість вироком суду встановлено, що [PERSON] керував транспортним засобом, будучи особою раніше позбавленою права керування транспортними засобами. Посилання відповідача та його представника на постановлення судом першої інстанції двох виправдувальних вироків у зазначеному кримінальному провадженні суд також відхиляє, оскільки зазначені судові рішення скасовані. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки 26378,68 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 120000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, та враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1463,78 грн. Сплачена помилково позивачкою сума судового збору у розмірі 1960 грн. (а.с.1) може бути повернута ухвалою суду за її письмовою заявою.

Outcome: partial