Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до Люботинського міського сулу Харківської області з позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Люботин, Харківської області, з позивачем [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала, що з березня по грудень 2015 року вона проживала однією сім`єю з відповідачем [PERSON] . Від цих відносин [INFO] народився син [PERSON] . З грудня 2015 року відносини між сторонами фактично припинені, оскільки у відповідача виникли відносини з [PERSON] . Після народження сина [PERSON] вимушена була залишитися проживати у батьків відповідача, оскільки вона не мала власного житла, грошових коштів, де мала працювати по господарству задля забезпечення умов для життя. Відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, не приймав участі у його вихованні. Позивач зазначає, що вона постійно зазнавала психологічного насилля та тиску з боку матері відповідача, яка постійно її принижувала, кричала, могла підняти руку. З серпня 2021 року [PERSON] почала проживати з сином окремо, оскільки спільне проживання разом з батьками відповідача стало нестерпним та вона побоювалася за психологічне здоров`я дитини, його стан. Між сторонами була усна домовленість, що син тиждень перебуває у матері, тиждень у батька. В жовтні 2021 року батько відповідача вчергове забрав онука погуляти, провести час разом, але в обумовлений час дитину додому не повернули. З цього часу родина відповідача утримує дитину у себе, перешкоджають у спілкуванні сина та матері та всіляко налаштовують сина проти матері. Всі спроби позивачки повернути сина, або хоча б поспілкуватися з ним, виявилися марними. [PERSON] зазначає, що вона має роботу, стабільний дохід, має можливість утримувати дитину та має бажання займатися його вихованням та розвитком. На думку позивача для дитини буде краще проживати з матір`ю, яка створить для нього умови та забезпечить його як матеріально, так в першу чергу дасть материнську любов, піклування. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з ним. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що навесні 2015 він познайомився з позивачкою, у них розпочалися відносини, через деякий час [PERSON] повідомила, що вона вагітна. За спільним рішенням [PERSON] переїхала жити в будинок батьків [PERSON] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Відповідач зазначає, що з червня 2015 року по 2018 рік вони з [PERSON] фактично мешкали як сусіди, спільного господарства не вели. З 2018 року відповідач став мешкати окремо. [PERSON] зазначає, що від самого народження сина він піклується про нього, дбає, займається його вихованням та утриманням, а мати навпаки не займається сином від народження, не приділяє йому належної уваги, підвищує на нього голос, піднімала руку. З 2018 року між батьками домовленість, що син тиждень знаходиться у матері, тиждень у батька. Протягом 2021 року дитина мешкала у батька, 14.09.2021 мати взяла дитину на кілька днів, але повезла її у невідомому напрямку, приховала від батька її місце перебування та утримувала дитину у себе близько місяця. 08.10.2021 батько позивача за згоди матері забрав дитину за місцем перебування батька та з цього часу син проживає разом з батьком та його родиною. Відповідач вказує на те, що він не заперечує проти спілкування сина з матір`ю, але лише в його присутності, оскільки після того як дитина поверталася від матері він був засмучений, переляканий, казав, що просив матір відвезти його до батька, а вона у відповідь лише кричала. [PERSON] вказує, що саме він займається розвитком та вихованням дитини, він возив його до садочка, водить до гуртків. Крім того, саме батько слідкує за станом здоров`я сина, відвідує з ним лікарів, дотримується всіх рекомендацій. Дитина не бажає спілкуватися з матір`ю, боїться її, не хоче з нею бачитися. Ухвалою суду від 07 вересня 2022 року первісний та зустрічний позов об`єднано в одне провадження. Представник позивача [PERSON] , адвокат Авілова О.М., в судовому засіданні поданий позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові та зазначив, що дитиною фактично займалася бабуся [PERSON] , дідусь та батько їй допомагали, мати взагалі сином не цікавилася. До дитячого садочка онука влаштував дідусь, він разом з батьком і возив дитину до садочка. На прохання онука він забрав його до себе, бо дитина бажала проживати саме з родиною батька. Жодних перешкод у спілкуванні дитини та матері а ні батько, а ні будь-хто з родини відповідача не чинить. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, в судовому засіданні підтримала позов [PERSON] , зазначивши, що органом опіки надано висновок про доцільність визначення місця проживання дитини саме разом із матір`ю. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, дослідивши надані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Той факт, що саме відповідач є батьком дитини ніким з учасників процесу не оспорювався, тому суд на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважає його встановленим. Починаючи з жовтня 2021 року та по теперішній час [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] . Разом із ним проживають батько [PERSON] , його нинішня дружина [PERSON] та його батьки [PERSON] та [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснили, що [PERSON] є гарною матір`ю, яка постійно опікувалась благополуччям сина [PERSON] , завжди забезпечувала йому все необхідне для повноцінного життя та розвитку. Натомість батько не достатньо уваги приділяв сину, до того, як дитині виповнилось 5 років, рідко з ним бачився. Потім став частіше. [PERSON] було добре з матір`ю. Після жовтня 2021 року, коли дід [PERSON] забрав його та потім вони із його батьком не повернули дитину матері, остання намагалась домовитись щодо спілкування з дитиною, намагалась його повернути, однак це не вдавалось. Позивач зверталась в поліцію з цього приводу. Свідки з боку відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , надали суду практично протилежні показання. Згідно наданих показань [PERSON] недостатньо уваги приділяла сину. Від самого народження не хотіла брати його на руки. Фактично дитиною займались дід та баба, влаштували його до дитячого садку, займались лікуванням тощо. Проблеми із зором та іншими захворюваннями займались відповідач та його батьки. Після народження [PERSON] у його батька [PERSON] з`явилась інша жінка та він переїхав. Перші роки життя [PERSON] жив разом із [PERSON] в будинку батьків відповідача. Потім відповідач повернувся з жінкою та [PERSON] переїхала спочатку до Харкова, потім до [PERSON] та жила в орендованій квартирі. В жовні 2021 року [PERSON] забрали жити до себе відповідач та його батьки, мотивуючи це тим, що дитина сама виявила таке бажання. Свідки зазначають, що ніяких перешкод у спілкуванні [PERSON] із матір`ю йому ніхто не чинить, він і сам не виявляє бажання спілкуватись із нею. При розгляді судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ст. 19 СК України). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 03-36/2450 від 27.10.2022 комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . З наданого висновку суд вбачає, що позивач зверталась до органу опіки щодо порушення права на спілкування і побачення з сином і про наявність ризиків загрози життю та здоров`ю дитини. Разом із тим, комісією органу опіки за результатом обстеження умов проживання дитини не було встановлено обставин, що можуть призвести чи призвели до тяжких наслідків для життя, стану здоров`я та розвитку дитини, зокрема тяжкої, у тому числі невиліковної хвороби, тілесних ушкоджень або заподіяння школи нормальному фізичному, психічному розвитку дитини, у зв`язку з чим вона потребує допомоги. Також встановлено, що в будинку, де проживав хлопчик, тепло, прибрано та затишно, для нормального виховання та розвитку [PERSON] створено достатні умови: є окрема кімната, окреме ліжко, диван, стіл, багато іграшок, книжки, одяг, який відповідає сезону. Разом з ними в будинку проживають бабуся, [PERSON] , дідусь, [PERSON] , та офіційна дружина батька, [PERSON] , які приймають участь у вихованні [PERSON] . Органом опіки зроблено висновок про те, що [PERSON] та [PERSON] зарекомендували себе турботливими та сумлінними батьками. Кожен з них бажає опікуватися сином, [PERSON] , намагається забезпечити його всім необхідним та створити належні умови для нормального розвитку дитини. Але вони не можуть дійти згоди щодо виховання малолітнього сина, поділу участі в житті хлопчика та його постійного місця проживання. Конфлікт полягає в тому, що через особисті непривітні стосунки між батьками, вплив на ситуацію зі сторони бабусі, як наслідок вони не можуть мирно домовитися щодо виховання сина та встановлення постійного місця проживання [PERSON] . Суд погоджується з доводами комісії органу опіки та піклування про те, що обидва батьки мають достатньо бажання та прагнення забезпечити своєму синові належні умови для життя та розвитку. Разом із тим, згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Приймаючи об`єктивні обставини, встановлені комісією органу опіки та піклування, суд в цілому не погоджується із висновком в частині доцільності визначення місця проживання [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] , виходячи з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (Постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 335/10112/21). При цьому, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Постанова Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 757/33742/19). Аналізуючи надані сторонами докази на підтвердження їх доводів та наведені положення чинного законодавства та судової практики Верховного Суду, суд приходить до висновку про те, що на теперішній час [PERSON] вже тривалий час проживає разом із батьком та його родиною, він забезпечений всім необхідним, отримує достатньо уваги, доглянутий, що дає підстави стверджувати, що він знаходиться у родинному, безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналогічного висновку дійшла і комісія органу опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області після обстеження умов проживання дитини. Натомість, прийняття рішення про визначення його місця проживання разом із матір`ю фактично приведе до примусового вилучення його із звичного середовища та примусового розлучення із близькими людьми, з якими він проживає вже тривалий час, що, на глибоке переконання суду, матиме значний негативний вплив на психічний стан семирічної дитини. При цьому, суд не стверджує про те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю є недоцільним через неналежне ставлення останньої до виконання своїх батьківських обов`язків, а лише про те, що нинішні обставини життя [PERSON] є благополучними, а тому суд вважає відсутніми підстави для їх примусової зміни. Суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що спілкування дитини із матір`ю є надзвичайно важливим для повноцінного розвитку та становлення дитини, однак це не означає, що забезпечення необхідності такого спілкування має досягатись вказаними вище засобами. Суд також вважає за необхідне зазначити наступне. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України). Судом проведено бесіду із малолітнім [PERSON] в судовому засіданні, в ході якої хлопчик зазначив, що своєї біологічної матері він майже не пам`ятає та не має бажання із нею спілкуватись. Також [PERSON] пояснив, що йому подобається проживати із батьком, його дружиною, яку він також називає матір`ю, та дідом із бабусею. Заслухавши пояснення дитини, думку представника позивача про них, а саме що з пояснень [PERSON] вбачається значний вплив на нього з боку батька та його родини щодо формування негативного ставлення до матері, суд зазначає, що хлопчик надавав пояснення за відсутності батька та інших членів сім`ї, з якими він проживає, в залі судового засідання, поводив себе спокійно, відповідав на запитання як стосовно вирішення питання щодо місця його проживання, так і щодо інших тем доволі охоче та невимушено. З викладеного суд робить висновок про те, що нинішнє місце проживання [PERSON] та середовище, в якому він знаходиться, є досить комфортними та спокійними для нього, а тому підстав для їх примусової зміни суд не вбачає. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про те, що місце проживання [PERSON] необхідно визначити разом із батьком [PERSON] . Поряд із цим, суд вважає за необхідне зазначити, що право когось із батьків на участь у вихованні дитини не завжди має досягатись шляхом передання йому дитини, але і шляхом вчинення самостійних певних активних дій. При цьому, той з батьків, який вважає, що іншим чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, не позбавлений права звертатись до уповноважених органів, у тому числі і до суду, стосовно усунення вказаних перешкод.

Outcome: dismissed