Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що сторони у справі з 18.11.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. За час спільного проживання у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який наразі проживає з позивачкою. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 20.02.2020 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Позивачка вказує, що зазначене рішення суду відповідач не виконує належним чином, оскільки аліменти на отримання дитини замість 2500,00 грн. надає лише 1500,00 грн., що є меншим, ніж мінімальний розмір аліментів на отримання дитини відповідного віку. Крім того, стверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, не піклується про моральний та психологічний стан сина, не дбає про його належний рівень життя та здоров`я. Також, не приймав участь та не допоміг ні їй, ні сину покинути зону бойових дій, не допоміг з переїздом дитини в безпечне місце. З огляду на зазначені обставини, позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 07.06.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.08.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Одінцов Е.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не прибув, надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 18 листопада 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року у справі № 761/5763/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 12). За час спільного проживання у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 13). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року у справі № 761/5780/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 20 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] (а. с. 14). Згідно з копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05.07.2018 року №31590933, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Згідно з копією довідки від 01.05.2023 року № 05-03/35, позивачка [PERSON] працює у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 139 з поглибленим вивченням математики вчителем початкових класів з 01.09.2017 року по теперішній час (а. с. 21). 15 червня 2022 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що складено відповідний актовий запис № 698, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 20). Згідно з копією довідки № 01 від 01.05.2023 року, [PERSON] , [INFO] , відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 810 з вересня 2020 року по сьогоднішній день (а. с. 23). Зі змісту психологічної характеристики на [PERSON] , [INFO] , вихованця середньої групи № 3 «Зірочка» дошкільного навчального закладу № 810 м. Києва, встановлено, що від початку відвідування дошкільного закладу біологічний батько [PERSON] дитину не приводив та жодного разу не забирав, в заходах та батьківських зібраннях участі не брав (а. с. 24). Із висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , встановлено, що [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки: утримує та виховує сина, піклується про стан його здоров`я, навчання та дозвілля. Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини їй створено належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку. У письмовому поясненні [PERSON] зазначив, що спілкуватися з дитиною йому перешкоджає колишня дружина, але до відповідних органів щодо усунення цих перешкод він не звертався. [PERSON] добровільно самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. З дитиною не спілкується, не бере участі у його вихованні, фізичним та духовним розвитком не цікавиться, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Вищенаведене свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, оскільки він не приділяє належної уваги вихованню, навчанню, розвитку, не виявляє турботу до нього, що суперечить принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Враховуючи зазначені у висновку факти, орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 63-65). Крім того, у ході судового розгляду судом були допитані свідки. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що є сусідкою позивачки. Їй відомо про те, що у сторін у справі є спільна дитина, яка проживає з матір`ю [PERSON] . На початку спільного проживання [PERSON] із [PERSON] у них були нормальні стосунки, а потім відповідач почав зловживати алкоголем. Після сварки [PERSON] із відповідачем, вона більше не бачила [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що є чоловіком позивачки [PERSON] та вказав, що відповідач [PERSON] неодноразово обіцяв приїхати до дитини, однак своїх обіцянок не виконував, дитиною не цікавився. Останній раз він бачив відповідача на комісії у Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації. Також зазначив, що дитина [PERSON] називає його татом. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Виходячи з положення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, позивачкою доведено належними та допустимими доказами наявність вини в умисному ухиленні відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина. При цьому, суд не бере до уваги твердження позивачки щодо вчинення відповідачем фізичного насильства та спричинення їй тілесних ушкоджень, оскільки нею не було долучено до матеріалів справи судових рішень за фактами вчинення відповідачем фізичного насильства та спричинення їй тілесних ушкоджень. Разом з тим, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем [PERSON] не надано суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також належних та допустимих доказів в спростування доводів позивачки. Більш того, відсутні докази намірів відповідача [PERSON] , як батька, зокрема: брати участь у житті дитини у будь-який доступний для нього спосіб; звернення його у відповідні органи для усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною, коли такі вчинялися; матеріальної участі у забезпеченні своєї дитини; сприяння у забезпеченні їй належного фізичного, духовного та морального розвитку. Отже, встановивши факт умисного ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , [INFO] , що стало підставою для звернення позивачки до суду, враховуючи відсутність доказів змін у поведінці відповідача в кращу сторону та намірів брати участь у житті дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав. Позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, на переконання суду, спрямоване на забезпечення життя малолітньої дитини сторін у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. При цьому, суд наголошує, що з огляду на норми статті 169 СК України, відповідач має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved