Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги служба у справах дітей Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, в якому просить шлюб зареєстрований 30.10.1994 року у виконавчому комітеті Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №10 - розірвати та позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Стислий виклад позиції позивача 30.10.1994 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13.09.2023 року, актовий запис №10 (повторно). Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.03.2013 року, актовий запис №137. Тривалий час сторони проживали у мирі та любові, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні сина. Проте, останнім часом стосунки між подружжям погіршились, зникло почуття взаємоповаги, що поступово призвело до сварок в сім`ї, усі намагання позивача налагодити стосунки в родині не дали позитивного результату, відповідач не бажає примирення, в результаті чого шлюбні відносини сторони припинили, відповідач покинув позивача з дитиною та на теперішній час мешкає за іншою адресою: [ADDRESS] . За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, а тому примирення між ними також неможливе та не є доцільним. Після переїзду відповідач, як батьком ніякого зв`язку з дитиною не підтримує, не піклується, станом здоров`я, розвиток, навчанням та успіхами дитини не цікавиться, уникає зустрічей з дитиною, на діалог не виходить. З метою врегулювання даної ситуації позивач вживала заходи досудового врегулювання спору шляхом переговорів з відповідачем задля знаходження компромісу, проте це не дало позитивного результату, відповідач продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо дитини. Позивач разом з дитиною проживають в квартирі [ADDRESS] , в якій створені належні умови для проживання дитини та її гармонійного розвитку. Позивач самостійно виховує дитину, будь-яку участь відповідач, як батько у вихованні не приймає. Позивач, як мати робить все, щоб дитина розвивалася духовно, фізично, створює належні житлово-побутові умови проживання та умови для розвитку її природних здібностей, забезпечує продуктами харчуванням, медичним доглядом, одягом, взуттям та іншими речами необхідні для нормального розвитку дитини і навчання. Крім того, відповідач з того часу, як були фактично припинені шлюбні відносини, як батько перестав брати участь в утриманні спільної дитини [PERSON] , [INFO] , будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, до теперішнього часу будь-яких грошових коштів на утримання малолітньої дитини не надходило. Відповідач в свою чергу являється батьком дитини, а отже зобов`язаний забезпечити належний рівень життя дитині, є молодою особою, фізично здоровою та має працездатний вік, інших утриманців не має. В зв`язку з такою ситуацією, оскільки відповідач, як батько продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, з його бездіяльністю щодо виконання ним своїх батьківських прав, що свідчить про байдужість батька щодо долі дитини та фактичне його небажання виховувати малолітню дитину, відповідач жодних висновків не зробив, на проти продовжує свідомо не виконувати свої батьківські обов`язки, проте будь-яких хронічних або тяжких хвороб, які б перешкоджали йому належно виконувати свої батьківські обов`язки та які б виправдовували його винну поведінку відсутні, позивач з метою захисту прав та інтересів дитини змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Рух справи у суді. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.10.2023 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи про розгляд справи повідомлявся. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що 30.10.1994 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13.09.2023 року, актовий запис №10 (повторно). Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.03.2013 року, актовий запис №137. Тривалий час сторони проживали у мирі та любові, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні сина. Проте, останнім часом стосунки між подружжям погіршились, зникло почуття взаємоповаги, що поступово призвело до сварок в сім`ї, усі намагання позивача налагодити стосунки в родині не дали позитивного результату, відповідач не бажає примирення, в результаті чого шлюбні відносини сторони припинили, відповідач покинув позивача з дитиною та на теперішній час мешкає за іншою адресою: [ADDRESS] . За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, а тому примирення між ними також неможливе та не є доцільним. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Після переїзду відповідач, як батьком ніякого зв`язку з дитиною не підтримує, не піклується, станом здоров`я, розвиток, навчанням та успіхами дитини не цікавиться, уникає зустрічей з дитиною, на діалог не виходить. З метою врегулювання даної ситуації позивач вживала заходи досудового врегулювання спору шляхом переговорів з відповідачем задля знаходження компромісу, проте це не дало позитивного результату, відповідач продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо дитини. Позивач разом з дитиною проживають в квартирі [ADDRESS] , в якій створені належні умови для проживання дитини та її гармонійного розвитку. Позивач самостійно виховує дитину, будь-яку участь відповідач, як батько у вихованні не приймає. Позивач, як мати робить все, щоб дитина розвивалася духовно, фізично, створює належні житлово-побутові умови проживання та умови для розвитку її природних здібностей, забезпечує продуктами харчуванням, медичним доглядом, одягом, взуттям та іншими речами необхідні для нормального розвитку дитини і навчання. Крім того, відповідач з того часу, як були фактично припинені шлюбні відносини, як батько перестав брати участь в утриманні спільної дитини [PERSON] , [INFO] , будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, до теперішнього часу будь-яких грошових коштів на утримання малолітньої дитини не надходило. Відповідач в свою чергу являється батьком дитини, а отже зобов`язаний забезпечити належний рівень життя дитині, є молодою особою, фізично здоровою та має працездатний вік, інших утриманців не має. Отже, з матеріалів справи вбачається, що батьківські обов`язки стосовно дитини виконує лише мати [PERSON] , яка створила для дитини всі умови для її повноцінного розвитку, виховання та навчання. Відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, не займається її вихованням, не цікавиться її життям, станом здоров`я, навчанням і успіхами, не доглядає її, не виявляє інтересу до дитини, не має наміру бачитись з сином, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, тобто відповідач, як батько байдуже ставиться до долі своєї дитини, а позивачем в свою чергу доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Також, фактом того, що відповідач, як батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не цікавиться життям дитини, не має бажання приймати та не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, слугує не тільки його неявка у судове засідання під час розгляду справи, а і нотаріально засвідчена державним нотаріусом Першої білгород-дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В. заява відповідача [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в реєстрі за №1920, якою відповідач за власним вільним волевиявленням, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та правові наслідки, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, без отримання будь-якої винагороди, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Зазначені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком та свідоме нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст.164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з нормами ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої малолітньої дитини. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст.150 СК України, за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишив її без батьківської уваги та турботи, що підтверджується перевіреними у судовому засіданні доказами, у зв`язку із чим, із метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини, на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України суд вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу вказаного питання, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи. Відповідач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку ст.169 СК України у випадку зміни поведінки та свого ставлення до дитини.

Outcome: approved