Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харкова з вказаною позовною заявою, в якій просить визначити, що вона має право власності на 1/3 частки у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 06.12.2000 була приватизована квартира [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на житло від 06.12.2000 реєстраційний номер № [NUMBER] ц посвідчує, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають право спільної сумісної власності на квартиру. Після смерті [PERSON] її син [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого право у спільній власності на 1/3 частку перейшло до нього, про що в свідоцтві про право власності на житло від 06.12.2000 державним нотаріусом 7 державної нотаріальної контори м. Харкова було зроблено відповідний запис. В подальшому 06.12.2010 [PERSON] подарував їй 1/3 частку квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 06.12.2010. Позивач зазначає, що має право спільної часткової власності на 2/3 частки квартири по [ADDRESS] , проте не може розпорядитися своєю власністю, у зв`язку з тим що у свідоцтві про право власності на житло не визначені частки співвласників. Співвласник майна [PERSON] помер [INFO] , спадщину після смерті якого прийняв [PERSON] . Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено в Україні воєнний стан, який наразі продовжено. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м.\~Харкова, Комінтернівського районного суду м.\~Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м.\~Полтави. Відповідно до акту приймання-передавання справ від 23.09.2022, до Ленінського районного суду м.\~Полтави з Комінтернівського районного суду м.\~Харкова надійшла справа №\~641/9593/21, яка на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Високих М.С. Ухвалою Ленінського районного суду м.\~Полтави від 03.10.2022 справу прийнято до свого провадження з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 01.08.2023 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони до суду не прибули. Від позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги нею підтримані повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався. Клопотань із зазначенням поважності причин неприбуття в судові засідання відповідачем до суду подано не було. За змістом ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 10.10.2023 призначено проведення заочного розгляду даної цивільної справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.12.2000 Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний номер №3-00144903 Ц, власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Реєстрація права власності на зазначену квартиру за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проведена міським бюро технічної інвентаризації у м. Харкові у реєстрову книгу за № П-3-25147 (а.с.17). Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва серії [NUMBER] про смерть, [PERSON] помер [INFO] у м. Харкові (а.с.11). За договором дарування від 06.10.2010 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у власність 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . За змістом цього договору, частка квартири належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.09.2002, право власності зареєстровано 02.10.2020 № запису П-3-35147. Згідно витягу про державну реєстрацію прав виданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.12.2010, право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 26.12.2010 на підставі договору дарування від 06.12.2010 року (а.с..8). За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами чинного законодавства України визначено, що правовий режим спільної власності визначається нормами Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною власністю здійснюється за згодою всіх її власників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Частиною 1статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.1, ч.2\~ст.369 ЦК). Згідно із ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.361 ЦК України, розпорядження часткою у праві спільної часткової власності співвласником може здійснюватися самостійно. Отже, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1 та ч.2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і стаття 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Аналізуючи наведені вище норми Закону, суд зауважує, що презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності діє, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками або законом. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Звертаючись до суду, позивач посилається на ту обставину, що через не визначеність розміру часток у праві спільної власності на квартиру, вона не може належним чином розпорядитися своєю власністю. Таким чином, враховуючи, що існування будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток встановлено не було, виходячи з принципу рівності прав суб`єктів права спільної сумісної власності, оскільки позивач в інший спосіб не має змоги захистити своє право, суд приходить до висновку, що частка позивача у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] підлягає визначенню та становить 1/3. На підставі викладеного та

Outcome: approved