Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

У квітні 2023 р. [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 20000,00 доларів США, 14597,26 грн. процентів за користування позикою за період з 01.04.2021 р. по 12.04.2023 р., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 12651,73 грн. В обґрунтування позову вказує на укладення 01.04.2021 р. між ним та [PERSON] договору позики у відповідності до якого він передав у власність відповідача у строк до 01.01.2022 р. грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США зі сплатою щомісячних процентів у розмірі 3% від суми позики. Проте, відповідач у передбачений у договорі строк грошові кошти не повернув та ухиляється від їх повернення. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу та понесені судові витрати. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2023 р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, правом подачі відзиву не скористався. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 01.04.2021 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується розпискою із датою її складання 12.04.2021 р., оригінал якої досліджено судом у судовому засіданні. За укладеним договором позики, який сторонами укладений в усній формі, [PERSON] 01.04.2021 р. отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США із зобов`язанням виплати щомісячних процентів у розмірі 3% за повернення боргу до 01.01.2022 р., що оформлено 12.04.2021 р. відповідною розпискою. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. (постанова Верховного Суду від 24.02.2022 року у справі N 756/1712/21) Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення з позовом до суду відповідач не виконує взяті на себе за договором позики від 01.04.2021 року зобов`язання, грошові кошти у розмірі 20000 доларів США та обумовлені відсотки позивачу не повернуто, тому дана заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку. На підставі наведеного, суд доходить висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості за договором позики від 01.04.2021 р., укладеного між сторонами. Позивач обов`язки, передбачені договором виконав, а відповідач ухиляється від їх виконання. В результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 20000 доларів США, що станом на 24.10.2023 р. за офіційним курсом НБУ становить 713600,00 грн. Окрім того, судом здійснено розрахунок 3% щомісячних процентів, які сторони погодили за договором позики. Так, в межах строку дії договору позики з 01.04.2021 по 01.01.2022 р. сплаті підлягають 3% щомісячних процентів у розмірі 5400 доларів США. Оскільки відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, сума позики ним досі не повернута, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.11. 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Згідно до змісту позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача за ст.625 ЦК України лише 3% річних. Щодо стягнення інфляційних втрат - вимог не заявляє. Таким чином, в порядку ст. 625 ЦК України з відповідача з моменту невиконання ним зобов`язання за договором позики, а саме з 02.01.2022 р. по 24.10.2023 р. (661 день) підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1086,58 доларів США. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9696,59 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial