Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначає, що 18.09.2017 року [PERSON] позичив у [PERSON] 108 000 грн. 00 коп., що підтверджується розпискою від 23.04.2018 року, відповідно до якої [PERSON] мав повернути [PERSON] грошові кошти до 01.05.2018 року. В подальшому 16.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення прав вимоги за розпискою від 23.04.2018 року. Оскільки [PERSON] ухиляється від повернення коштів, [PERSON] просить суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість у розмірі 108 000 грн. 00 коп., 21 600 грн. 00 коп. штрафу, 12 365 грн. 26 коп. трьох процентів річних та 32 520 грн. 02 коп. інфляційних втрат. Відповідно до заяви [PERSON] , остання просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, тому відповідно до ст.ст. 128, 129 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявній в ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом установлено, що відповідно до розписки від 23.04.2018 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 108 000 грн 00 коп., які зобов`язався повернути в строк до 01.05.2018 року (а.с. 9). Також вказаною розпискою передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання [PERSON] зобов`язується сплатити штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно повернутих коштів. Відповідно до договору відступлення прав вимоги, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 16.01.2020 року, до [PERSON] перейшло право вимоги від [PERSON] за розпискою від 23.04.2018 року (а.с. 10). 28.07.2020 року позивачка надіслала на адресу відповідача повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні, яке відповідач отримав 05.08.2020 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку заборгованості 20% штрафу від простроченої суми заборгованості становить 21 600 грн. 00 коп., розмір трьох процентів річних за період з 02.05.2018 року до 23.02.2022 року становить 12 365 грн. 26 коп., розмір інфляційних втрат за період з травня 2018 року до лютого 2022 року становить 32 520 грн. 02 коп. Враховуючи, що у судовому засіданні установлено те, що [PERSON] не виконав взяте на себе зобов`язання за укладеним із [PERSON] договором позики та не повернув взяті у борг грошові кошти, право вимоги за цим договором позики перейшло до [PERSON] за договором відступлення права вимоги, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, штрафу, трьох процентів річних та інфляційних втрат. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved