Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-23 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом позивач) звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] (далі за текстом Відповідач) з позовом про виділ частки нерухомого майна в натурі. Позивач обґрунтовує наступними обставинами. Позивачу на праві спільної сумісної власності належить 52/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а 48/100 частини цього ж будинку належало відповідачу. Належні Позивачу 52/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , знаходяться на земельній ділянці, площею 0,0234 га, кадастровий номер 2310100000:03:024:0209. Відповідач знесла належні їй 48/100 частини цього ж будинку та збудувала на земельній ділянці новий житловий будинок літ. А-2, якому розпорядженням голови районної адміністрації по Комунарському району № 748р від 19.12.2017 року присвоєно нову поштову адресу: [ADDRESS] . Таким чином, земельна ділянка по [ADDRESS] , площею 0,06 га, була фактично розділена між співвласниками з присвоєнням окремих кадастрових номерів: 2310100000:03:024:0209, площею 0,0234га, та 2310100000:03:024:0210, площею 0,0436га. На земельній ділянці кадастровий номер 2310100000:03:024:0210, площею 0,0436 га, яка знаходиться у власності відповідача, [PERSON] знаходиться житловий будинок літ. А-2 по [ADDRESS] , яка була приватизована співвласниками та знаходиться в їх спільному користуванні. На земельній ділянці кадастровий номер 2310100000:03:024:0209, площею 0,0234 га, знаходяться належні Позивачу 52/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Тобто, фактично на теперішній час існують два окремих будинки на виділених у натурі земельних ділянках, одна з яких вже приватизована, але у єдиному реєстрі прав на нерухоме майно існує запис про спільну сумісну власність, якої фактично не існує. Позивач посилається на те, що вирішити це питання у позасудовому порядку неможливо, через відсутність згоди відповідача, а відсутність у Позивача правовстановлюючого документу, що засвідчує право власності на окремо виділену частку позбавляє Позивача можливості відповідно до вимог чинного законодавства вчиняли правочини без згоди іншого співвласника чи провести приватизацію виділеної земельної ділянки, а зазначене порушує права Позивача. З підстав зазначеного Позивач звернувся до суду за захистом свої прав та просить суд виділити йому 52/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в натурі у окремий об`єкт нерухомості житловий будинок літ «А» та припинити за ним право спільної часткової власності на 52/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч.2 ст.174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Процесуальні дії по справі. Ухвалою суду від 14.04.2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження. Позиція сторін по справі, заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. У судовому засіданні Відповідач не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши думку учасників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №340651678 від 27.07.2023 року вбачається, що на земельній ділянці 2310100000:03:024:0209, прощею 0,0243 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок, який на праві спільної часткової власності належить: [PERSON] 52/100 частки; [PERSON] 23/100 частки. Згідно відповіді №267542 від 11.10.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено що на земельній ділянці 2310100000:03:024:0210, площею 0,0436 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та, яка на праві приватної власності належить [PERSON] , розташований житловий будинок, який на праві власності належить [PERSON] , 1/1 частки. З розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Комунарському району м. Запоріжжя від 19.12.2017 року №748/р «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку літ.А-2 розташованому на земельній ділянці площею 436 кв.м., по [ADDRESS] » вбачається, що до районної адміністрації звернулась [PERSON] , діюча від імені [PERSON] , з питання присвоєння поштової адреси житловому будинку літ.А-2, розташованому на земельній ділянці площею 436 кв.м., по [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 46406400 виданого реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області від 27.10.2015 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.10.2015 року індексний номер: 46407138 земельна ділянка, площею 0,0436 га, по [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] . Згідно наданого технічного паспорта, який виготовлено 26.07.2017 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] , загальна площа житлового будинку літ. А-2 по [ADDRESS] складає 235,7 кв.м., житлова площа - 111,9 кв.м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 98111781 від 22.09.2017 року житловий будинок літ. А-2, загальною площею 235,7 кв.м., житловою площею 111,9 кв.м., зареєстрований за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи лист товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04.12.2017 року № 13277 запропоновано присвоїти житловому будинку літ.А-2, який належить [PERSON] поштову адресу: [ADDRESS] , вирішено присвоїти житловому будинку літ.А-2, який належить [PERSON] поштову адресу: [ADDRESS] . Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «CaseofOneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою Палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України). У відповідності до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від площі іншого (інших) співвласників, тобто має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Відповідно до ст. 183 ЦПК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Технічна можливість поділу будинку без переобладнання можлива, сторони не заперечують зазначену обставину. Так, суд враховує, що фактично житловий будинок вже поділений між сторонами, відповідач скористалася своїм правом та виокремила об`єкт нерухомості в житловий будинок та оформила право власності на житловий будинок, що підтверджується відповіддю №267542 від 11.10.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також виокремленому об`єкту нерухомості присвоєно поштову адресу згідно розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Комунарському району м. Запоріжжя від 19.12.2017 року №748/р. Таким чином суд, дослідивши усі обставини справи, вивчивши доводи та докази якими сторони обґрунтовують свої вимоги, приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог в частині виділення Позивачу 52/100 належних йому частини будинку у окремий об`єкт нерухомості житловий та припинення за ним права спільної часткової власності. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Outcome: approved