Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-10 00:00:00

У грудні 2018 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві звернулося до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що на балансі позивача знаходиться гуртожиток сімейного типу при 14-ДПРЧ Подільського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві по вул. Нижньоюрківській, 5, в м. Києві, який перебуває у державній власності. У 1996 році відповідачу [PERSON] , який проходив службу в Державній пожежній охороні м. Києва, на підставі протоколу №6 комісії з культпобутових питань УДПО ГУ МВС в м. Києві, правонаступником якого є позивач, було надано для проживання двокімнатне житлове приміщення [ADDRESS] у вказаному гуртожитку на сім`ю з трьох чоловік. При цьому позивачем ордер на вселення відповідачам не видавався. Позивачем неодноразово здійснювалися перевірки цільового використання житлових приміщеннях в гуртожитках, які перебувають на балансі Головного управління, в тому числі і гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ по [ADDRESS] . Так, 26.09.2016 під час перевірки підрозділу (14-ДПРЧ) сектором з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління було обстежено житлові приміщення. Двері в квартиру [ADDRESS] відімкнула особа, яка відмовилася представитися, проте відповіла, що дану квартиру винаймає в [PERSON] . Після цього, 20.10.2016 під час чергової перевірки особовим складом караулу було перевірено спірне жиле приміщення. Двері в квартиру [ADDRESS] знову відімкнула невідома особа, яка відмовилася представитися, натомість повідомила, що дану квартиру вона винаймає в [PERSON] . Таку саму перевірку було проведено 23.10.2016, під час якої двері у квартиру [ADDRESS] ніхто не відчинив, але особа жіночої статі з-за дверей відповіла, що вона є невісткою [PERSON] 02.11.2016 під час перевірки квартири [ADDRESS] двері у дану квартиру відчинила жінка, яка повідомила, що [PERSON] приходиться їй дядьком. 05.11.2016 двері у квартиру [ADDRESS] відкрила жінка, яка представилася [PERSON] та повідомила, що проживає у даній квартирі зі своїм молодим чоловіком [PERSON] , а [PERSON] є її дядьком. 08.11.2016 двері в квартиру [ADDRESS] відкрила особа жіночої статі, яка відмовилася представитися, проте зазначила, що винаймає квартиру в [PERSON] і в найближчий час з квартири буде виселятися. 30.01.2017 в квартирі [ADDRESS] знову знаходилася жінка, яка відмовилася відчинити двері та спілкуватися. Враховуючи наведене, Головне управління дійшло висновку що [PERSON] зазначене житлове приміщення не використовується за призначенням, натомість в ньому деякий час проживали сторонні особи. З огляду на це керівництву 14-ДПРЧ було доручено щодня здійснювати перевірку квартири [ADDRESS] у гуртожитку сімейного типу при 14- ДПРЧ. Актами, складеними за період з серпня 2017 року по листопад 2018 року, встановлено, що відповідачі в спірному приміщенні не проживають протягом більше шести місяців. При цьому на день подання позову до суду відповідач [PERSON] вже не був працівником Головного управління, його син [PERSON] у трудових відносинах з Головним управлінням взагалі не перебував та не перебуває, а відповідачка [PERSON] на той час була неповнолітньою. Крім того, [PERSON] в контрольних списках працівників Головного управління, які потребують поліпшення житлових умов, не значиться. Натомість, у таких списках перебуває 213 сімей, які потребують надання жилої площі в гуртожитку. Таким чином, стверджує позивач, відповідачі порушили не тільки порядок користування жилим приміщенням, але й створюють перешкоди щодо використання спірного житлового приміщення гуртожитку при 14-ДПРЧ за призначенням, чим шкодять інтересам суспільства. Відсутність фактичного проживання відповідачів в спірному приміщенні та порушення порядку його користуванням є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням № [NUMBER] гуртожитку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Із наведених підстав позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2018 справу було передано у провадження судді Васильченка О.В. Ухвалою суду від 25.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 22.09.2020 відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він позову не визнав, вказуючи на те, що він є ветераном служби цивільного захисту, маючи стаж роботи в органах МНС/ДСНС України більше 30 років, та з 2014 року є пенсіонером МНС України за вислугою років, у зв`язку з чим має право на встановлені законодавством пільги. Починаючи з 1996 року і по даний час він, його син [PERSON] та дочка [PERSON] проживають у двокімнатному житловому приміщенні [ADDRESS] , де вони всі зареєстровані. При цьому він вчасно і в повному обсязі сплачує кошти за житлово-комунальні та інші послуги, за його особистої участі 26.12.2016 було проведено зміну (встановлення) газового приладу, протягом 2017 року він неодноразово звертався до ПАТ «Київенерго» з вимогами про проведення обстеження системи підключення електроживлення до його приміщення, з подальшим складанням за його участю різного роду актів про незаконне підключення до лічильника мешканців квартири [ADDRESS] та місць загального користування. З листопада 2017 року по травень 2018 року відповідач за власні кошти, особисто та за допомогою будівельників неодноразово проводив ремонт як місць загального користування гуртожитку (ремонт даху), так і самого спірного приміщення [NUMBER]. Донька відповідача [PERSON] постійно проживала у спірному приміщенні, у тому числі проживала там в період з вересня 2016 року по кінець 2018 року, оскільки навчалася у ліцеї №100, що знаходиться у Подільському районі м. Києва. З вересня 2019 року вона є студенткою Київського національного університету імені Тараса Шевченка та продовжує проживати у вказаному гуртожитку. Крім того, відповідач зазначив, що з 12.11.1992 він перебуває на квартирному обліку у складі сім`ї з трьох осіб, проте житлом не забезпечений, іншого нерухомого майна ні він, ні його дочка не мають. Враховуючи наведене, а також з огляду на те, що наявні в матеріалах справи акти перевірки не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази його відсутності в приміщенні, оскільки зазначення у них «ніхто не відчиняв двері» не може свідчити про його непроживання у спірному приміщенні, із посиланням на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідну практику ЄСПЛ (рішення від 18.11.2004 «Прокопович проти росії», від 02.12.2010 «Кривіцька та Кривіцький проти України»), відповідач просить відмовити у задоволенні позову. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2021 справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 07.05.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. 21.02.2022 відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву, а також подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, що й у відзиві, який надійшов до суду 22.09.2020. 22.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] із клопотанням про поновлення йому відповідного процесуального строку, у якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, що і його батько [PERSON] . Ухвалою суду від 22.02.2022 у задоволенні клопотань [PERSON] та [PERSON] про поновлення процесуального строку для подання відзивів відмовлено та подані відповідачами відзиви залишено без розгляду. Ухвалою суду від 19.07.2022 провадження у справі було зупинене за клопотанням відповідача [PERSON] у зв`язку з перебуванням його на військовій службі у складі Збройних Сил України. Постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2022 ухвалу суду від 22.02.2022 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 09.12.2022 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 15.06.2023, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації виключено зі складу учасників справи з огляду на те, що на час розгляду справи відповідач [PERSON] досягла повноліття. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та з урахуванням пояснень, наданих ним в ході судового розгляду. Відповідач [PERSON] позову не визнав, посилаючись на обставини, наведені у його відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З огляду на наведене, із урахуванням думки представника позивача та відповідача [PERSON] , суд ухвалив проводити розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ) Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві є органом державної влади. 14 -ДПРЧ Подільського районного управління Головного управління ДСНС України у м. Києві є структурним підрозділом Головного управління і знаходиться в підпорядкуванні позивача без статусу юридичної особи. На підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №01812 від 31.12.1980 «Про затвердження актів на прийняття в експлуатацію будинку пожежної частини Подільського району по вул. Нижньоюрківській, 5» управлінню пожежної охорони УВС Київського міськвиконкому передано на баланс пожежну частину Подільського району по вул. Нижньоюрківській, 5. Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації №1542 від 08.10.2007 «Про затвердження дислокації житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Подільському районі м. Києва» будівля [ADDRESS] здавалась як гуртожиток сімейного типу при 14-ДПРЧ (колишня 14-СДПЧ) ГУ ДСНС України ум. Києві. Будівля [ADDRESS] розташована у комплексі державної пожежної рятувальної частини 14-ДПРЧ Подільського районного управління Головного управління ДСНС України у м. Києві, перебуває на балансі Головного управління та належить йому на праві оперативного управління, що підтверджується довідкою Головного управління ДСНС України у м. Києві №65/6/5600 від 05.10.2018. Таким чином, житлове приміщення [NUMBER] гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ Подільського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві по вул. Нижньоюрківській, 5, в м. Києві є у державній власності та знаходиться на балансі позивача. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 326 Цивільного кодексу України визначає, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами. Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовідносини, які виникають між Головним управлінням та наймачами житлових приміщень гуртожитку при 14 ДПРЧ по вул. Нижньоюрківській, 5, врегульовані також Главою 4 Житлового кодексу Української РСР «Користування гуртожитками». Так, згідно зі ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до п. 2 розділу 1 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №84 від 27.04.2015 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.07.2015 за №778/27223 (далі - Положення) гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Як встановлено судом, у 1996 році відповідачу [PERSON] , який на той час проходив службу в Державній пожежній охороні м. Києва, на підставі протоколу №6 комісії з культпобутових питань УДПО ГУ МВС в м. Києві, правонаступником якого є позивач - ГУ ДСНС України у м. Києві, було надано для проживання двокімнатне житлове приміщення [ADDRESS] , на сім`ю у складі трьох осіб. Факт видачі ордера відповідачу [PERSON] судом не встановлено. Разом із цим, законність вселення відповідача [PERSON] та членів його сім`ї [PERSON] та [PERSON] в межах розгляду даної справи позивачем не оспорюється, тому підстави вселення їх у спірне житлове приміщення судом у даній справі не перевіряються. Наявними в матеріалах справи довідками Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА підтверджується факт реєстрації усіх трьох відповідачів по даний час у гуртожитку за адресою [ADDRESS] : [PERSON] - з 26.10.1994; [PERSON] - з 12.02.2004; [PERSON] - з 02.09.2003. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі не проживають у гуртожитку більше шести місяців (на час подання позовної заяви до суду), зазначене житлове приміщення не використовується за призначенням, що завдає шкоди інтересам суспільства, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування таким житловим приміщенням. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить із наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з метою перевірки цільового використання житлового приміщення [ADDRESS] представниками Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві у 2016-2018 роках неодноразово здійснювалися виходи до вказаного приміщення, за результатами яких складалися відповідні акти щодо відсутності відповідачів у займаному приміщенні та/або перебування там інших осіб. Так, згідно з актом від 26.09.2016 під час перевірки підрозділу (14-ДПРЧ) сектором з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління було обстежено житлові приміщення. Двері в квартиру [ADDRESS] відімкнула особа, яка відмовилася представитися, проте відповіла, що дану квартиру винаймає в [PERSON] (т.1, а.с.21). 20.10.2016 під час чергової перевірки особовим складом караулу було перевірено спірне жиле приміщення. Двері в квартиру [ADDRESS] знову відімкнула невідома особа, яка відмовилася представитися, натомість повідомила, що дану квартиру вона винаймає в [PERSON] (акт від 20.10.2016 - т.1., а.с.22). Таку саму перевірку було проведено 23.10.2016, під час якої двері у квартиру [ADDRESS] ніхто не відчинив, але особа жіночої статі з-за дверей відповіла, що вона є невісткою [PERSON] (акт від 23.10.2016 - т.1., а.с.23). 02.11.2016 під час перевірки квартири [ADDRESS] двері у дану квартиру відчинила жінка, яка повідомила, що [PERSON] приходиться їй дядьком (акт від 02.11.2016 - т.1., а.с.24). 05.11.2016 двері у квартиру [ADDRESS] відкрила жінка, яка представилася [PERSON] та повідомила, що проживає у даній квартирі зі своїм молодим чоловіком [PERSON] , а [PERSON] є її дядьком (акт від 05.11.2016 - т.1., а.с.25). 08.11.2016 двері в квартиру [ADDRESS] відкрила особа жіночої статі, яка відмовилася представитися, проте зазначила, що винаймає квартиру в [PERSON] і в найближчий час з квартири буде виселятися (акт від 08.11.2016 - т.1., а.с.26). 30.01.2017 в квартирі [ADDRESS] знаходилася жінка, яка відмовилася відчинити двері та спілкуватися (акт від 30.01.2017 - т.1., а.с.27). В подальшому, за період з 01.08.2017 до 02.12.2018 такі акти складалися представниками Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві щоденно (т.1, а.с.28-250; т.2, а.с.1-250; т.3, а.с.1-20). Разом із цим, надаючи оцінку вказаним актам, суд виходить із того, що такі надані позивачем документи не підтверджують достовірно відсутність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Факт непроживання відповідачів у спірному приміщенні не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. При цьому доказів, які б підтверджували факт відсутності відповідачів у житлі без поважних причин понад строки, встановлені статтею 71 ЖК Української РСР, позивач не надав. Аналізуючи зміст вищевказаних актів, суд також враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 19.05.2021 у справі №759/19579/17 (провадження №61-4520св21), у якій, зокрема, зазначено, що акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо. Водночас, із вказаних актів не вбачається, що при перевірці фактів проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні представниками позивача перевірялися такі обставини. З огляду на наведене, суд вважає, що твердження позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, є недоведеними та не підтверджені належними доказами. Водночас, суд приймає до уваги доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] , наведені ними в заперечення позовних вимог, оскільки такі підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Зокрема, із наданих [PERSON] копій документів вбачається, що за його особистої участі 26.12.2016 було проведено зміну (встановлення) газового приладу, протягом 2017 року він неодноразово звертався до ПАТ «Київенерго» з вимогами про проведення обстеження системи підключення електроживлення до його приміщення, з подальшим складанням за його участю різного роду актів про незаконне підключення до лічильника мешканців квартири [ADDRESS] та місць загального користування. Встановлено також, що з листопада 2017 року по березень 2018 року відповідач [PERSON] проводив ремонт як місць загального користування гуртожитку (ремонт даху), так і самого спірного приміщення [NUMBER]. Вказана обставина встановлена судом, зокрема, і з показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що у вказаний період здійснювали ремонтні роботи у спірному приміщенні за замовленням [PERSON] , а також те, що зазвичай двері квартири їм відчиняла та залишала ключі [PERSON] . При вирішенні даного спору суд також враховує наступні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.07.2021 у справі №227/1044/20 (провадження №61-15632св20). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18). Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Ураховуючи вищенаведене, суд, з`ясувавши вищевказані обставини справи, надає їм правову оцінку за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи. При цьому суд бере до уваги, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та визначеним відповідно до них правовідносинам, суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. На підставі викладеного, з урахуванням підстав позову та наданих сторонами доказів, суд вважає, що визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS] , не відповідатиме легітимній меті та не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивачем не доведено, що відповідачі протягом більше шести місяців не виявляють будь-якого інтересу до житлового приміщення, яке було та є їхнім житлом, а статусу житла як «покинутого» судом не встановлено. Крім того, позивачем не доведено свідомої або недбалої поведінки відповідачів, яка б свідчила про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи вищенаведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed