Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати виконавчий напис №4631 вчинений 19.08.2021 приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за Кредитним договором №Z06.00614.005518998 від 24.07.2019. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного законодавства. Приватним нотаріусом не було перевірено наявність доказів належного направлення та отримання боржником письмової вимоги про усунення порушень, крім того, відповідачем не було надано достатніх та належних доказів за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, а виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Окрім того, позивач зазначає, що кредитний договір №Z06.00614.005518998 він не підписував, жодних коштів у зв`язку з чим 10.12.2019 звернувся із заявою про кримінальне правопорушення до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві. З огляду на викладене просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №4631 вчинений 19.08.2021 приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. та стягнути з відповідача судовий збір, витрати на надання послуг професійної правничої допомоги й представництва в суді в розмірі 10 500 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.06.2023 постановлено відкрити спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.07.2023, яка занесена до протоколу судового засідання в рамках п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, було частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 24.07.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначив, що 24.07.2019 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту №№Z06.00614.005518998, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 49 999,00 грн. Позивач, взятих на себе зобов`язань за договором не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 103 458,28 грн. АТ «Ідея Банк», користуючись своїм правом, звернулося до приватного нотаріус КМНО Сазонової О.М. із заявою про вчинення виконавчого напису, надавши всі необхідні документи на підтвердження безспірності заборгованості. Окрім того, відповідач вказує на те, що помилковим є твердження сторони позивача про те, що станом на дату вчинення виконавчого напису п. 2 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів був нечинний, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 не визначено момент з якого втрачає чинність Постанову КМУ «Про внесення змін до переліку документів, за яким стягнення проводиться в безспірному порядкуна підставі виконавчих написів нотаріуса»№662 від 26.11.2014. Таким чином, сторона вважає, що заборгованість [PERSON] є безспірною, а виконавчий напис №4631 вчинений 19.08.2021 приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. відповідає всім вимогам законодавства та підлягає виконанню, відтак у задоволенні позову просили відмовити. Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, які заявлені позивачем зазначають, про відсутність доказів на підтвердження їх понесення. Звертають увагу на те, що витрати на оплату послуг адвоката повинні бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. Так, відповідач не вбачає підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правову допомогу та просить відмовити у їх стягненні. 21.08.2023 на адресу суду надійшли запитувані матеріали від АТ «Ідея Банк», а саме: належним чином завірена копія кредитного договору №Z06.00614.005518998 від 24.07.2019 укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] 06.09.2023 на адресу суду надійшли запитувані матеріали від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Яцишина А.М., а саме: належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження [NUMBER]. У судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача - адвокат Кузьмін Д.В. надав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити відсутності позивача та його представника, вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача АТ «Ідея Банк» у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву містить прохання сторони проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача. Інші учасники у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що у матеріалах справи наявні відповідні докази. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Матеріали справи містять договір кредиту та страхування №Z06.00614.005518998 від 24.07.2019 укладений між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , відповідно до умов якого, позивачу надано грошові кошти для власних потреб у розмірі 49 999 грн., дата повернення кредиту - 24.01.2022. Договір укладено в письмовій формі, без нотаріального посвідчення (а.с.85). З виконавчого напису №4631 вчиненого 19.08.2021 приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. убачається, що його вчинено внаслідок наявності у [PERSON] заборгованості за договором кредиту та страхування №Z06.00614.005518998 від 24.07.2019. Приватний нотаріус пропонує звернути стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за період з 24.02.2020 по 06.07.2021 у загальному розмірі 105 358,28 грн. (а.с.91). 08.11.2021 за результатами розгляду заяви АТ «Ідея Банк» про примусове виконання приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] (а.с.94). Між сторонами виник спір стосовно дотримання вимог діючого законодавства при вчиненні приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. виконавчого напису №4631 від 19.08.2021 за заявою стягувача АТ «Ідея Банк». Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року. З тексту оспорюваного виконавчого напису від 19.08.2021 убачається, що приватний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії керувався ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. Так, п. 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999, в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014, було встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто саме вказані зміни до Переліку дозволяли кредиторам звертатися до нотаріуса для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, оформленими не тільки в нотаріальному порядку, але і в простій письмовій формі. Разом з тим, Київський апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14, визнав незаконною та нечинною в частині з моменту її прийняття постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині пункту 2 змін, що вносилися до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 в редакції від 29.11.2001, в якій у п.1 Переліку в редакції від 29.11.2001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. При цьому п. 2 взагалі не передбачено в діючому Переліку. Доказів того, що виконавчий напис було вчинено на нотаріально посвідченому кредитному договорі відповідачем до суду надано не було. Отже, під час видачі оскаржуваного виконавчого напису, приватний нотаріус КМНО Сазонова О.М. керувалася визнаним нечинним законодавством, яке в дійсності не передбачало можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений, а, отже, діяв в порушення норм ч. 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат». Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) від 21.09.2021. За таких обставин, позовні вимоги про визнання вищезазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню. Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно із ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При зверненні до суду із позовною заявою представник позивача - адвокат Кузьмін Д.В. просив стягнути з відповідача витрати на надання послуг професійної правничої допомоги та представництва в суді в розмірі 10 500 грн. Як установлено судом, 01.02.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір №0102 про надання послуг професійної правничої допомоги та представництва в суді (а.с.26-28). Предметом вказаного договору є надання юридичної допомоги та здійснення представництва у судах щодо визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису №4631 вчиненого 19.08.2021 приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. про стягнення заборгованості за кредитним договором №Z06.00614.005518998 від 24.07.2019. Сторони погодили, що юридичні консультації та представництво інтересів в суді оплачується у грошовій одиниці України в розмірі 1 500 грн. за кожну витрачену годину на підготовку документів та супроводження справи в суді. Оплата за договором здійснюється протягом 10 робочих днів після підписання договору в розмірі визначеному актом про надання юридичної допомоги та представництва в суді, який підписується представниками кожної зі сторін. Матеріали справи містять акт про надання юридичних послуг та представництва в суді від 15.12.2022, згідно якого загальна вартість послуг складає 10 5000 грн. (а.с.29). На підтвердження оплати стороною позивача надано платіжне доручення №РА4А1163322345D3937 від 05.05.2023 (а.с.30). Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував проти розміру заявлених витрат на правову допомогу. Наголошував на необхідності врахування співмірності та розумності розміру заявлених витрат та просив зменшити їх до 0 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.02.2019 у справі № 756/2114/17 (провадження 61-10774св18). Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, а також вартість та характер понесених стороною позивача витрат, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення понесених судових витрат на професійну (правничу) допомогу та вважає за можливе зменшити вказаних розмір, які підлягають стягненню до 5 000 грн. Питання щодо стягнення витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved