Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-15 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання за Акціонерним товариством «Універсал Банк» право іпотекодержателя на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , як забезпечення вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» за Кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11.10.2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] , в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством «Універсал Банк» за Кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11.10.2007 року в сумі 1483155,02 гривень, що станом на 02.06.2009 року становить 194882,73 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 174620,64 доларів США, що еквівалентно 1328950,38 гривень, заборгованість по відсотках - 18278,74 доларів США, що еквівалентно 139110,35 гривень, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 1983,35 доларів США, що еквівалентно 15094,29 гривень, звернути стягнення на частину квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 12.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., реєстраційний № 2709, шляхом реалізації предмета іпотеки на електронному аукціоні за ціною, не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством «Універсал Банк» за Кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11.10.2007 року в сумі 1483155,02 гривень, що станом на 02.06.2009 року становить 194882,73 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 174620,64 доларів США, що еквівалентно 1328950,38 гривень, заборгованість по відсотках - 18278,74 доларів США, що еквівалентно 139110,35 гривень, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 1983,35 доларів США, що еквівалентно 15094,29 гривень, звернути стягнення на частину квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 12.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., реєстраційний № 2709, шляхом реалізації предмета іпотеки на електронному аукціоні за ціною, не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.10.2007 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір № 11-1/727к-07 на суму 178750 доларів США, на строк до 10.10.2037 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,45% річних. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором між ними також укладено договір іпотеки від 11.10.2007 року, предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру [ADDRESS] . За цим договором після завершення будівництва квартири та оформлення права власності на неї, вона продовжує вважатись предметом іпотеки, а відповідач [PERSON] в такому випадку зобов`язався укласти додатковий договір про зміну предмета іпотеки. У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду з відповідним позовом та рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 20.09.2010 року, такий позовом задоволено і стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь банку 194882,73 доларів США, що станом на 03.07.2009 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1483155,02 гривень. В подальшому, а саме 01.11.2017 року банк отримав вирок Франківського районного суду м.Львова від 20.08.2012 року, з якого дізнався, що 07.02.2009 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради своїм розпорядженням присвоїла будинку в якому збудована квартира номер «2Б», а не «2А», як це було передбачено договором іпотеки і видала відповідачу відповідне свідоцтво про право власності, а останній, всупереч умовам договору іпотеки, ухилився від укладення додаткового договору про зміну предмета іпотеки та відчужив квартиру, на користь [PERSON] . Через декілька днів [PERSON] відчужив квартиру на користь [PERSON] , а той, в свою чергу, менш як через місяць відчужив квартиру на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному. За таких обставин, відчуження квартири відбулось у незаконний спосіб внаслідок вчинення шахрайських дій відповідачем [PERSON] і незважаючи на зміну власника квартира продовжує бути предметом іпотеки. З метою захисту своїх прав, просить в судовому порядку визнати за собою права іпотекодержателя та звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не погодились та в особі повноваженого представника подали відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначають, що є добросовісним набувачами цієї квартири, оскільки, по-перше, придбавали квартиру для задоволення сімейних потреб і постійно проживають в ній понад десять років, а по-друге, в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент купівлі ними квартири не було відомостей про її обтяження, внаслідок чого вони не знали і не могли знати про вчинення відносно неї шахрайських дій попереднім власником. Просять у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив представник позивача наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та наголошує, що зміна власника не змінює правового становища квартира, як предмета іпотеки. Крім того, факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування такого майна в іпотеці не має істотного значення, а відсутність у Державному реєстрі іпотек відомостей про предмет іпотеки не може беззастережно свідчити про добросовісність набувача майна. Звертає увагу, що квартира на протязі одного місяця відчужувалась тричі і за однією ціною, що свідчить про намагання змінити власників майна та уникнути відповідальності за кредитними зобов`язаннями. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідачів окрім аргументів про добросовісність набуття майна також зазначає, що потреба виправити минулу помилку не може відбуватись за рахунок відповідачів. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Водночас, представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] подано заяву про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування відповідних наслідків. Зокрема, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором банк у 2011 році звернувся з відповідним позовом до суду і тим самим змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, 20.08.2012 року відносно відповідача [PERSON] винесено вирок за фактом вчинення шахрайських дій з квартирою, проте до суду банк звернувся лише 03.02.2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. На таку заяву представником позивача подано письмові заперечення, в яких остання зазначає, що вирок Франківського районного суду м.Львова від 20.08.2012 року банк отримав лише 01.11.2017 і саме з цього часу дізнався, що квартирі було присвоєно іншу адресу та видано свідоцтво про право власності на квартиру, після чого вона неодноразово відчужувалась. Відповідний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки банк подав 11.12.2017 року, проте в кінцевому, з врахуванням постанови Верховного Суду від 09.11.2022 року, у задоволені цього позову відмовлено у зв`язку з неналежним способом захисту. Верховний Суд наголосив, що належним способом захисту є визнання за банком прав іпотекодержателя, після чого і був пред`явлений цей позов. Вважає, що з урахуванням конкретних обставин цієї справи такі обставини свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності, внаслідок чого такий строк просить поновити. Після цього з приводу поданої заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності сторонами надавались додаткові письмові пояснення на підтвердження своїх позицій. Позовна заява поступила до суду 10.02.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.02.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Після цього, представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.03.2023 року таку заяву задоволено та в порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та 1/2 частини цієї квартири, що належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] . Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За відповідним клопотанням представника позивача розгляд справи також проводився в режимі відеоконференції, про що суд неодноразово постановляв відповідні ухвали. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.05.2023 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримала. Дала пояснення, аналогічні мотивам позову та просить такий задовольнити. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив. Окремо наголошують, що позов пред`явлено після спливу строків позовної давності. Просять застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідач причин неявки не повідомив, третя особа [PERSON] скерував суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11-1/727к-07 на суму 178750 доларів США, на строк до 10.10.2037 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,45% річних (т.1 а.с.12-18). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами також укладено договір іпотеки від 11.10.2007 року, предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.19-21). У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості (справа № 2-966/2010р.). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 20.09.2010 року (т.1 а.с.22-24) такий позов задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11.10.2007 року в розмірі 1483155,02 гривень, яка станом на 03.07.2009 року за офіційним курсом НБУ становить 194882,73 доларів США. Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.10.2010 року (т.1 а.с.26-29), [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . Як зазначено у цьому договорі, загальна площа квартири становить 140,2 кв.м. і така належить продавцю згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 01.04.2009 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту Економічної політики Львівської міської ради. Після цього, відповідно до договору купівлі-продажу від 26.10.2010 року (т.1 а.с.30-32) [PERSON] відчужив зазначену вище квартиру на користь [PERSON] . В кінцевому, на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2010 року (т.1 а.с.33-34) [PERSON] відчужив спірну квартиру на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є подружжям. Допитаний з цього приводу третя особа в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що позичив одній особі грошові кошти в сумі 80000 доларів США зі сплатою відсотків. Кошти йому не повернули та взамін переоформили на нього спірну квартиру. В подальшому, щоб отримати назад свої гроші, він відчужив квартиру відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Також відомо, що відносно відповідача [PERSON] була порушена кримінальна справа і вироком Франківського районного суду м.Львова від 20.08.2012 року (т.1 а.с.25), який не оскаржувався і набрав законної сили, його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі терміном 5 років без конфіскації майна із звільненням від відбування покарання та встановлення іспитового строку терміном 3 роки. За обставинами цієї кримінальної справи відповідач визнаний винним у тому, що він маючи умисел спрямований на шахрайські дії, скориставшись тим, що предметом іпотеки залишилась квартира [ADDRESS] , а він отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] , не виконавши умов кредитного договору № 11-1/727к-07 від 11.10.2007 року, всупереч його обов`язкам згідно договору іпотеки від 11.10.2007 року, здійснив продаж даної квартири вартістю 902687 гривень, чим спричинив ПАТ «Універсал Банк» матеріальної шкоди. Крім того відомо, що банк уже звертався до суду з відповідним позовом про визнання майна таким, що передане в іпотеку та звернення стягнення на спірну квартиру (справа № 463/6168/17). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23.10.2019 року та постановою Львівського апеляційного суду від 08.02.2021 року, мотиви яких змінені постановою Верховного Суду від 09.11.2022 року, у задоволені такого позову відмовлено у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. Як зазначив Верховний Суд в цій справі, якщо АТ «Універсал Банк» вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту буде звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя. Таким чином, вважаючи свої права порушеними і з метою визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на заставне майно позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, основним юридичним питання, яке підлягає вирішенню у цій справі є питання про набуття банком прав іпотекодержателя спірної квартири, оскільки саме від цього залежить вирішення іншої позовної вимоги - звернення стягнення на іпотечне майна. Окремо суд вирішить питання щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 546, 553, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою. Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону (в редакції на час укладення договору іпотеки) іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 727/6687/22 (постанова від 27.09.2023 року) виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає у реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає у тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону). Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору. Встановлено, що положеннями договорів іпотеки, що були укладені між сторонами, передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Відповідно до пункту 1.5 договору іпотеки після оформлення та державної реєстрації у встановленому чинним законодавством порядку права власності на нерухоме майно, зазначене у пункті 1.2 цього договору, за іпотекодавцем, квартира продовжує бути предметом іпотеки. При цьому нотаріус, за повідомленням іпотектодержателя, реєструє обтяження іпотекою на квартиру, а сторони протягом трьох робочих днів укладають в нотаріальній формі додатковий договір до цього договору в якому змінюють опис предмета іпотеки: замість майнових прав - відповідне майно із зазначенням його реєстраційних даних, оціночної вартості, із посиланням на відповідний правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на це нерухоме майно. Зазначеним додатковим договором можуть бути передбачені інші умови за згодою сторін. Додатковий договір до цього договору є підставою для перереєстрації заборони відчуження предмету іпотеки, що накладається відповідно до пункту 6.8 цього договору. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц проаналізував положення статей 5 та 6 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (липень 2008 року) та вказав, зокрема, що учасники цивільних відносин за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір могли встановити в договорі іпотеки, що іпотека поширюватиметься й на будівлю (споруду) чи об`єкт незавершеного будівництва, що будуть збудовані після укладення договору іпотеки. У випадку відсутності такої вказівки в договорі іпотеки, що іпотека поширюватиметься й на будівлю (споруду) чи об`єкт незавершеного будівництва, що будуть збудовані після укладення договору іпотеки, підстави для поширення іпотеки на такі об`єкти відсутні. Отже, з аналізу положень статей 5, 6 Закону України «Про іпотеку» та пунктів 1.2, 1.5 договору іпотеки у справі, що розглядається, слід дійти висновку про те, що сторони договору іпотеки АТ «Універсал Банк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) передбачили у договорі іпотеки від 11.10.2007 року, що іпотека поширюватиметься й на будівлю (споруду) чи об`єкт незавершеного будівництва, що будуть збудовані після укладення договору іпотеки. Таким чином, іпотека поширюється на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] , право спільної часткової власності на яку зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] . Такими є висновки Верховного Суду, сформульовані у справі № 463/6168/17 (постанова від 09.11.2022 року), яка розглядалась між тими ж самими сторонами і також стосувалась питання звернення стягнення на спірну квартиру. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. Крім того Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. У справі яка розглядається квартира була відчужена через вчинення шахрайських дій первинним іпотекодавцем, який скориставшись тим, що їй присвоєна інша адреса, ухилився від виконання умов договору іпотеки щодо зміни предмета іпотеки після закінчення будівництва та відчужив цю квартиру. Крім того, відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Питання про конституційність цієї норми було предметом конституційного контролю і визнаючи її конституційною Конституційний Суд України в своєму рішенні № 8-р/2020 від 14.07.2020 року вказав, що положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Крім того, як зазначає Конституційний Суд України, положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, оскільки іпотека поширює свою дію на спірну квартиру і така була відчужена внаслідок вчинення шахрайських дій, а факт обізнаності набувачів іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, суд вважає, що наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувачів майна ( [PERSON] та [PERSON] ) за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження, самі по собі не мають визначального значення. Вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.9), за змістом яких чинність чи припинення іпотеки не поставлено в безпосередньо залежність від наявності чи відсутності обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, оскільки у цих своїх висновках Велика Палата Верховного Суду використала формулювання «…від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.». Отже, позовна вимога про визнання права іпотекодержателя та похідна від неї вимога про звернення стягнення в цілому є обґрунтованими. Разом з тим, право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року в справі № 201/15310/16 зазначено, що необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Висновок практичного аналогічного змісту викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі № 755/13805/16-ц, у якій також вказується, що переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки. У справі, що переглядається, встановлено, що у кредитному договорі сторони визначили дату повернення кредиту - 10.10.2037 року. Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. У зв`язку з невиконанням позичальником [PERSON] встановленого кредитним договором обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав право передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, звернувшись з відповідним позовом до суду, який був задоволений рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 20.09.2010 року. Тим самим, банк на власний розсуд змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а тому строк виконання зобов`язання є таким, що настав. Відповідно, використовуючи своє законне право згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, банк цією дією банк змінив строк виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності згідно своїх вимог. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 2-3258/2008. Із позовом про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся до суду лише у лютому 2023 року. Підстав для переривання перебігу позовної давності за спірним забезпечувальним зобов`язанням судом не встановлено, а поважність причин пропуску позовної давності банком, слід вважати, не доведено. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Як уже зазначалось вище, у частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив (постанова КГС ВС від 24.07.2019 року по справі №521/14384/16-ц, постанова КГС ВС від 02.07.2019 року по справі №925/271/18). При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше (постанова КЦС ВС від 04.07.2019 року по справі №146/294/16-ц, постанова КЦС ВС від 03.07.2019 року по справі №685/1098/17). У справі яка розглядається, по-перше, банк достовірно знав про порушення його прав за основним зобов`язанням, внаслідок чого звернувся з відповідним позовом до суду, і в результаті вчинення дій для задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, як міри належної поведінки, мав змогу дізнатись про відчуження предмета іпотеки. Зрештою, згідно пункту 2.1.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право без будь-яких обмежень з боку іпотекодавця перевіряти документально та фактично наявність, розмір, стан і умови збереження та експлуатації предмета іпотеки. По-друге, саме за заявою банку про вчинення відповідачем [PERSON] злочину було порушено кримінальну справу (т.1 а.с.107) і постановою слідчого від 20.06.2012 року (т.1 а.с.109) банк був визнаний потерпілим у цій кримінальній справі. Вирок у цій справі постановлено 20.08.2012 року, яким і було встановлено обставини протиправного відчуження предмета іпотеки. В такому випадку аргументи позивача про те, що заява про вчинення злочину стосувалась надання відповідачем неправдивих відомостей з метою отримання кредиту виглядають непереконливо, оскільки навіть якщо припустити, що це правда, то банк достовірно знав про вчинення відповідачем неправомірних дій для отримання кредиту і на той час уже існувало рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Також, непереконливими видаються аргументи позивача про отримання ним вироку суду лише 01.11.2017 року, оскільки ніщо не свідчить про те, що він, будучи потерпілим у кримінальній справі, не міг отримати цю інформацію раніше. Натомість, вперше банк звернувся з позовом до суду у 2017 році, тобто вже з пропуском строку позовної давності, і з огляду на це, обрання позивачем неналежного способу захисту не може свідчити про поважність пропуску строку звернення до суду з другим позовом, оскільки строк позовної давності був пропущений ще при першому зверненні до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відтак, підстав для висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності немає, що виключає можливість ухвалення рішення про захист порушеного права. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Тому, незважаючи на визнання позовних вимог обґрунтованими, за відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності, суд у задоволенні позову відмовляє саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до частини дев`ятої статті 158 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01.03.2023 року. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed