Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 18.09.2019 між ним та відповідачем улладено договір на надання послуг створення програми інтернет-магазину НБУ.соm, вдповідно до умов якого відповідач по справі розробляє відповідно до наданих позивачем вихідних даних інтернет-сайт - інтернет магазин платформа для бартерних операцій з обміну товарів та послуг. Вартість робіт та послуг за договором складає 10 000 грн. У разі невиконання робіт за цим договором у строках та якості вимог замовника, виконавець зобовязується повернути авансові платежі протягом трьох днів з моменту отримання претензії замовника. Виконавець гарантує виготовлення програмного забезпечення у строк до 28.12.2019. У встановлений договором строк виконавець роботу не виконав, але сторони договору усно домовились про продовження строку дії договору. 29.02.2020 позивач сплатив відповідачу 8650 грн., що підтверджується розпискою відповідача, у якій останній також зазначив, що зобовязуєтьсяґ закінчити роботу по розробці сайту протягом 30 днів, а у випадку її невиконання повернути сплачені кошти. Позивач 05 та 16 травня 2020 року додатково сплатив позивачу 1350 грн. та 3100 грн. відповідно. 26 липня 2020 року позивач надав відповідачу претензію, яку останній отримав особисто під підпис. У претензії було зазначено, що сайт не розроблено та пробна версія сайту не є тим, що він замовляв та запропоновано повернути отримані кошти в загальному розмірі 13100 грн. У відповідь на претензію відповідач повідомив, що зміни дизайну сайту та усунення технічних недоліків виконає у строк до 18.09.2020. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, порушив строки виконання робіт, акт виконаних робіт сторони не підписували, відповідач ігнорує вимогу позивача про повернення сплачених коштів за невиконання умов договору, з огляду на що [PERSON] просить розірвати договір на надання послуг виготовлення інтернет магазину НБУ.соm, укладеного 18.09.2019 між ним та ФОП [PERSON] , стягнутим з ФОП [PERSON] на його користь грошові кошти сплачені за договором у розмірі 13100 грн., пеню у розмірі 402 309 грн. та моральну шкоду у розмірі 30\~000 грн. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що заявлений до нього позов є безпідставним, необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню. Вказує, що умови договору, укладеного з позивачем, ним були виконані, сайт був розроблений на ПК позивача та розміщений на домені «нбу.соm», що підтверджується відповідним посиланням http://хn--90axt.соm/. Сайт працював більше року після виконання умов договору, але через неоплату позивачем хостингу (місце розташування сайту в мережі інтернет), тепер не відкривається. Після оплати хостингу, надання доступу до особистого кабінету, де розміщений домен, надання позивачем файлів сайту, сайт знову буде працювати. Відповідно до умов договору замовник самостійно слідкує за строком реєстрації домену і несе відповідальність за своєчасне продовження дії цього строку. Виконуючи умови договору, було здійснено підключення поштової скриньки, сайт був доданий до індексації пошукових систем мережі інтернет Google та Yandex, завдяки чому він міг бути знайдений в пошукових системах. Претензії позивача від 26.07.2020 з приводу дизайну сайту були виконані відповідачем вчасно. З наведених підстав, відповідач вказує, що виконав взяті на себе зобовязання за умовами договору, а саме розробив інтернет магазин-платформу та розмістив в мережі інтернет до 28.12.2020, позивачем послуга оплачена, підстави для розірвання договору та повернення коштів відсутні, позивачем не надано доказів, що послуга після усунення недоліків є неякісною або не виконана. У відзиві на позовну заяві відповідач також вказує на пропуск позивачем трирічного строку звернення до суду та спеціального строку позовної давності (один рік) щодо вимог про стягнення неустойки та зазначає що розмір неустойки не може перевищувати розмір збитків, розмір яких становить 13100 грн. Заперечує проти позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів його моральних страждань (а. с. 29 - 35). У судовому засіданні представник позивача адвокат Павленко В. В. позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві га позовну заяву. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що йому відомо про те, що відповідач по справі займається розробкою сайтів в мережі інтернет. Відповідач повідомив йому, що займається розробкою сайту на замовлення клієнта та через один місяць продемонстрував свідку зразок сайту з метою надання поради щодо графічного оформлення сайту, оскільки свідок є графічним дизайнером. Позивач телефонував відповідачу з приводу невдоволення виконаною роботою. [PERSON] повідомив, що сайт працював, на ньому було викладено біля десяти оголошень. Свідок був два рази разом з відповідачем у замовника, якому спочатку не подобався дизайн сайту, а потім те, що за хостинг треба сплачувити кошти та висловив своє невдоволення про те, що відповідач з ним знайомий. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Як встановлено судом, між сторонами по справі 18.09.2019 укладеного договір № 9 за умовами якого відповідач по справі (виконавець) розробляє у відповідності до наданих позивачем (замовником) вихідних даних інтернет-сайт в наступному об`ємі: інтернет магазин-платформа НБУ (Народний банк України) для бартерних операцій та послуг: «Соціальний проєкт громадських організацій для безкоштовної реалізації товарів та послуг зареєстрованим користувачам». Замовник обирає шаблон оформлення сайту, надає в електронному виді матеріали для наповнення сайту (логотип, опис діяльності компанії, прайс-листи, контакти). Виконавець підключає до сайту систему управління для наповнення сайту інформацією та надає замовнику доступ до неї, наповнює сторінку сайту матеріалами, наданими замовником, підключає до сайту обраний замовником домен та розміщує сайт в мережі інтернет, реєструє сайт по пошукових системах, надає консультації по питанням роботи, усуває можливі помилки програмного забезпечення та роботоспроможності програми, за запитом замовника протягом 12 місяців вносить зміни в оформлення сайту (дизайн) безкоштовно, зміни по індивідуальному замовленню 200 грн. Вартість робіт та послуг за договором становить 10\~000 грн. з ПДВ (а. с. 9 - 11). Як вбачається з наявних у матеріалах справи розписок відповідача, останній отримав 29.09.2020 кошти в сумі 8650 грн. за виготовлення сайту та 16.05.2020 в сумі 3100 грн. за виготовлення інтернет платформи бартер VІP (а. с. 12, 13). При цьому на розписці про отримання коштів у розмірі 8650 грн. міститься не завірена відмітка про переказ «йому» на карту 1350 грн. (а. с. 12). У своїй претензії від 26.07.2020 замовник повідомив виконавцю, що останній не виконав умови договору, строки виконання замовлення порушені, сайт не зроблено, пробна версія сайту не є тим, що було замовлено, сайт працює з великою кількістю помилок системного коду та запропонував виконавцю повернути кошти у розмірі 13100 грн. (а. с. 14). Відповідач повідомив, що до 18.09.2020 будуть внесені зміни до дизайну сайту та усунуті технічні недоліки, про що зазначив письмово та тексті претензії (с. с. 14). Позивач, вважаючи, що умови договору, укладеного з відповідачем не виконані, за захистом своїх прав звернувся до суду з даним позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами до справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 42 Конституцій України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 2статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як передбачено ст.\~626\~Цивільного кодексу\~України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Фактичні обставини свідчать, що правовідносини між сторонами виникли з договору на розробку програмного забезпечення, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а саме Договір підряду, і регулюється положеннями\~глави 61 "Підряд" та 63 "Послуги" Цивільного кодексу України. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Отже можна віднести договір на розробку програмного забезпечення до категорії договорів підряду. Відповідно до ст. 901 ЦК Україниза договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частина 1 ст.903\~ЦК України встановлює обов`язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату. Відповідно до статті 837\~ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Нормами ст. ст.525, 526\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогокодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 852 Цивільного кодексу Українипередбачено, що якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про захист прав споживачів"споживачі послуг мають право на державний захист своїх прав; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Як передбачено ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Приписами частини другоїстатті 651\~Цивільного кодексу\~України визначена можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коливнаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частина друга цієї статті визначає одну підставу для розірвання та зміну договору, а саме "істотне порушення договору другою стороною". Водночас цією нормою визначено, що названа підстава не є єдиною. Апелюючи до інших підстав розірвання та зміни договору, законодавець не виключає їх існування у передбачених положеннях договору або закону. "Істотність порушення договору" є загальною підставою, яка може бути встановлена лише шляхом оцінки "істотності" у порушенні договору. У разі існування загальної підстави у вигляді "істотності порушення договору" суб`єктом оцінки, відповідно до положень ч. 2 зазначеної статті, має бути лише суд. Відповідно визначається, що договір, у разі істотності його порушення може бути розірвано лише за рішенням суду. Визначення "істотності порушення договору" у ч. 2 зазначеної статті надано через іншу оціночну категорію "значна міра" позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору. Значна міра позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору має визначатися посилаючись на об`єктивні обставини. Так, зміст договору може допомогти визначити очікування особи на які вона розраховувала при укладенні договору і які вона визначила об`єктивно погоджуючи його умови. Ч. 2 вказаної статті передбачає лише загальну підставу - "істотність порушення договору" без можливості вказівки на об`єктивні ознаки такого порушення. Можливість зазначення об`єктивних ознак істотності порушення договору може існувати лише у поіменованих договорах, коли у абстрактній формі можна визначити його зміст та правову мету. З огляду на те, що істотність порушення договору визначається за об`єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення для оцінки порушення договору в межах питання визначення його істотності та відповідно розірвання договору на підставі ч. 2ст. 651 Цивільного кодексу України. Частина 2 зазначеної статті також, у питанні розірвання або зміни договору, визначає можливість розірвання договору за рішенням суду, на вимогу однієї із його сторін, у разі коли підстави такого розірвання передбачені у договорі та законі. Законодавець не вказує у ч. 2 зазначеної статті, що інші підстави розірвання та зміни договору, мають обов`язково ґрунтуватися на істотності порушення договору. Навпаки, за змістом ч. 2\~ст. 651 ЦК України, можна зробити висновок, що у визначенні інших договірних підстав розірвання або зміни договору, сторони можуть відійти від "істотності порушення договору", як загальної підстави його розірвання у судовому порядку, і передбачати ознаки "неістотного порушення договору", що за волею сторін, будуть підставою для розірвання або зміни договору. Якщо ж спеціальним законом або договором сторін не визначено інше, порушення договору, що не є істотним, не може бути підставою для розірвання договору у судовому порядку. Спеціальні норми про розірвання того чи іншого, врегульованого положеннями ЦК України договору, можуть передбачати випадки, коли договір може бути розірваний без факту "істотності його порушення", вказуючи на інші обставини розірвання та зміни договорів. Оціночна категорія "істотність", що міститься у ч. 2ст. 651 Цивільного кодексу України, має функцію отримання таких оціночних результатів як "істотність порушення" або навпаки "неістотність порушення". У свою чергу оціночні результати "істотність порушення" або "неістотність порушення" має функцію встановлення наявності або відсутності підстави для зміни або розірвання договору. Через поміщення у ч. 2 ст. 651 оціночної категорії "істотність порушення договору", суб`єкту правозастосування надається можливість у спосіб оцінки визначитися з наявністю або відсутністю оціночного факту - факту порушення договору, наявність якого і є підставою для розірвання договору. Виходячи із об`єкту оцінки суб`єкт оцінки має визначити "міру позбавлення того, на що розраховувала сторона договору при укладенні договору". У даному випадку результат оцінки, зокрема "істотність порушення" не є об`єктивно існуючим даним, як наприклад юридичний факт, а залежить від оцінки міри позбавлення можливості отримання очікуваних результатів виконання договору. Оціночний факт на відміну від інших підстав розірвання договору необхідно отримувати шляхом оцінки та не встановлюється шляхом доказування. Шляхом доказування встановлюються факти (обставини), що на момент їх встановлення є існуючими. Оціночний факт доказуванню не підлягає так як його виникнення залежить лише від оцінки та об`єктивації його існування, зокрема у спосіб встановлення його рішенням суду. При об`єктивації оціночного факту, зокрема істотності порушення договору звичайно необхідно визначати, у спосіб оцінки, ті об`єктивні ознаки, що слугують свідченням його існування. Першою об`єктивною ознакою, що має бути встановлена у спосіб оцінки і яка свідчить про "істотність порушення договору" є "значна міра позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору". Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другоїстатті 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13. На основі укладеного між сторонами договору відповідач зобов`язався створити на замовлення позивача сайт інтернет-магазину за плату. Письмовими матеріалами справи підтверджено проведення оплати позивачем на користь відповідача, тим самим позивач свої зобов`язання виконав належним чином. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, розробив відповідний сайт, усунув недокіки програмного коду та провів роботи щодо зміни дизайну сайту за бажанням позивача. Крім того показами свідка [PERSON] підтверджено та не спростовано учасниками процесу факт роботи сайту після його створення. Таким чином, істотні умови договору щодо створення сайту та оплати за проведену роботу сторонами було виконано. Окремо суд зауважує, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору, замовник самостійно слідкує за строком реєстрації домену та несе відповідальність за своєчасне продовження цього строку. Позивачем не доведено про істотні недолікі в роботі програмного забезпечення, а підставою нероботоспроможності створеного сайту на час розгляду даної справи виступають суто юридичні питання, що є зоною відповідальності позивача, а не відповідача, як це передбачено умовами договору. Згідно з п.1, 3\~ст. 129 Конституції України\~та ст.ст.\~12,\~76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13\~ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.\~906\~ЦК України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. З системного аналізу діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена вина відповідача щодо невиконання або неналежного виконання умов договору. Навпаки, судом встановлено виконання відповідачем умов договору щодо створення сайту та усунення недоліків у його роботі. В даному випадку не можна стверджувати, що позивач був позбавлений результату, на який він розраховував при укладенні договору та його цілі за договором не були досягнені. На підставі викладеного, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що відповідачем порушено умови договору чи він ухилився від виконання зобов`язань за договором про надання послуг, не доведено належними та допустимими доказами про істотність недоліків у проведеній позивачем роботі щодо створення інтернет-сайту. З огляду на те, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору про надання послуг, вимога позивача про його розірвання є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, тому залишаючи позовні вимоги про розірвання договору, суд відмовляє також у позовних вимогах щодо стягнення сплачених за договором коштів, пені та моральної шкоди, які є похідними.

Outcome: dismissed