Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-18 00:00:00

05 червня 2023 року до Ленінського районного суду м.Харкова звернувся адвокат Гончаров Д.О., який діє в інтересах позивача ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» заборгованості у розмірі 260 564,74 грн., яка складається з: 157 923,49 грн. - заборгованість по сплаті лізингових платежів; 15 792,35 грн. - штраф 10%; 63 793, 78 грн. - пеня; 3 964,13 грн. - 3% річних; 19 090, 99 грн. - інфляційні нарахування та вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову зазначено, що 03.12.2021 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №12536/12/21-Г. 07.02.2022 року права вимоги за Договором були відступлені до нового кредитора АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Додатку від 07.02.2022 року «Перелік Договорів фінансового лізингу до Договору відступлення прав вимоги (цесії) №21/07-2017 від 21.07.2017 року». 26.12.2022 року у зв?язку з укладанням між Первісним лізингодавцем та Новим лізингодавцем від 26 грудня 2022 року Перелік Договорів фінансового лізингу, відступлення яких було здійснено на підставі Договору відступлення прав вимоги (цесії) №28/12-2017 від 28.12.2017 року, всі права та обов?язки Лізингодавця за Договором фінансового лізингу №12536/12/21-Г від 03.12.2021 року з 26 грудня 2022 року перейшли від Первісного лізингодавця до Нового лізингодавця (від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «УЛФ-ФІНАНС»). Позивач свої зобов?язання виконав своєчасно, належним чином і в повному обсязі, зокрема, набув у свою власність та передав 03.12.2021 року, згідно акту прийому-передачі на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлений відповідачем транспортний засіб марки AUDI, моделі А6, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , вартістю 545 296,00 грн., який був зареєстрований за позивачем на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 03.12.2021 року ТСЦ 8046, а Відповідач зобов?язався прийняти транспортний засіб та своєчасно сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов Договору фінансового лізингу та вимог Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідач сплатив перший лізинговий платіж, прийняв від позивача платне володіння та користування замовлений транспортний засіб марки AUDI, моделі А6, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , вартістю 545 296,00 грн., а з 5 лізингового платежу взагалі припинив виконувати зобов?язання по оплаті лізингових платежів. Отже, відповідач порушив зобов?язання за договором фінансового лізингу щодо сплати лізингових платежів, у зв?язку з чим утворилась заборгованість, яка не погашена відповідачем добровільно. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, 15.08.2022 року відповідачу направлена досудова вимога №13712/31.1 про сплату виниклої заборгованості з попередженням розірвання договору фінансового лізингу в односторонньому порядку та подальшим зверненням до суду з позовною заявою. Станом на 02.06.2023 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором фінансового лізингу становить 260 564,74 грн., яка складається з: 157 923,49 грн.- заборгованість по сплаті лізингових платежів, 15 792, 35 грн. - штраф 10%, 63 793,78 грн. - пеня, 3964,13 грн. - 3% річних, 19 090,99 грн. - інфляційні нарахування. У зв`язку з чим ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» вимушений звернутись зо суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 08.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.44). Представник позивача - адвокат Гончаров Д.О. через систему «Електронний суд» надав заяву, в якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та просить суд провести судове засідання за відсутності представника позивача (а.с.52-60, 61-66). Крім того, надав суду заяву про стягнення з [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 8 052 грн. (а.с.52-60, 61-66). Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] , відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, в порушення ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву чи заперечнь, будь-яких клопотань від нього до суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі не повідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, не з`явився в судове засідання, не подав відзив на позов, а представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. 19.10.2023 ухвалою суду постановлено про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 03.12.2021 року між [PERSON] та ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» укладено договір фінансового лізингу №12536/12/21-Г, який підписаний відповідачем [PERSON] (а.с.11-19). Згідно акту прийому-передачі об?єкта лізингу до договору фінансового лізингу №12536/12/21-Г від 03.12.2021 року ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» передав у користування [PERSON] транспортний засіб марки AUDI, моделі А6, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , вартістю 545 296,00 грн. (а.с.20). 07.02.2022 року додатковою угодою до Договору фінансового лізінгу № 12536/12/21-Г від 03.12.2021, права вимоги за Договором фінансового лізингу №12536/12/21-Г від 03.12.2021 року були відступлені до нового лізінгодавця АТ «ТАСКОМБАНК» (а.с.21). 15.08.2022 року АТ «ТАСКОМБАНК» засобом поштового зв`язку направив відповідачу [PERSON] досудову вимогу про погашення заборгованості за Договором фінансового лізингу (вих. №13712/31.1 від 15.08.2022 року) (а.с. 22-27). Але доказів щодо отримання відповідачем [PERSON] досудової вимоги суду не надано. Відповідно до Додаткової угоди до Договору фінансового лізінгу № 12536/12/21-Г від 03.12.2021, первісний лізінгодавець АТ «ТАСКОМБАНК» 26.12.2022 року відступив права вимоги за Договором фінансового лізингу №12536/12/21-Г від 03.12.2021 року новому лізінгодавцю ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» (а.с.28). 04.01.2023 року відповідачу [PERSON] засобами поштового зв`язку направлено повідомлення (вих. № УФ-51373 від 04.01.2023 року) про відмову (розірвання) розірвання Договору фінансового лізингу та вимогу про повернення об`єкту фінансового лізингу (а.с.29-31). Доказів щодо отримання відповідачем [PERSON] вказаного повідомлення суду не надано. Станом на 02.06.2023 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором фінансового лізингу становить 260 564,74 грн., яка складається з: 157 923,49 грн.- заборгованість по сплаті лізингових платежів, 15 792, 35 грн. - штраф 10%, 63 793,78 грн. - пеня, 3964,13 грн. - 3% річних, 19 090,99 грн. - інфляційні нарахування. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених законами України з питань регулювання діяльності з надання фінансових послуг, цим Законом та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Положення інших нормативно-правових актів регулюють відносини у сфері фінансового лізингу в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно з частиною першою статті 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено статті 3 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1, 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частини 2, 3 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачають, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі;надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або не проведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Умови ремонту і технічного обслуговування предмета лізингу можуть визначатися окремим договором. Лізингоодержувач може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів. Згідно п.13 Договору фінансового лізингу, Договір фінансового лізингу набува чинності з моменту його підписання обома Сторонами та скріплення печатками Сторін (У разі їх наявності) та діє протягом перебігу Строку лізингу (крім випадків, коли з підстав та в порядку, передбаченому цим Договором, Сторона відмовиться від Договору в односторонньому порядку або Сторони досягнуть згоди про дострокове припинення розірвання цього Договору). Зобов?язання за Договором, у разі його можливого порушення, не припиняються із закінченням строку його дії та припиняються їх повним виконанням. Пунктом 15 Договору фінансового лізингу передбачено, що своїм підписом на Договорі Лізингоодержувач підтверджує факт отримання Договору фінансового лізингу в дату його укладення та запевняє, що на дату підписання Договору ознайомився та має доступ до Загальних умов договору фінансового лізингу», які розміщені на офіційному веб-сайті Лізингодавця та є діючими на дату укладання Договору, а також підтверджує отримання перед укладанням Договору інформації , передбаченої ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно п. 1.1. Загальних умов, Лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене Лізингоодержувачем майно (далі по тексту «Об?єкт лізингу»), найменування, марка, модель, рік випуску, ціна, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у Договорі, а Лізингоодержувач зобов?язується прийняти Об?єкт лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов Договору, а в кінці строку д Договору має право придбати Об' ект лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у Договорі. Свої зобов?язання Позивач виконав своєчасно, належним чином і в повному обсязі, зокрема, набув у свою власність та передав 03.12.2021 року, згідно акту прийому-передачі на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлений Лізингоодержувачем транспортний засіб марки AUDI, моделі А6, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , вартістю 545 296,00 грн., який був зареєстрований за Позивачем на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 03.12.2021 року ТСЦ 8046 (далі по тексту «Об?єкт лізингу»), а Відповідач зобов?язався прийняти Об?єкт лізингу та своєчасно сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов Договору фінансового лізингу I& вимог Закону України «Про фінансовий лізинг». В свою чергу, [PERSON] оплатив перший лізинговий платіж, прийняв від Позивача у платне володіння та користування замовлений Об' ект лізингу, а з 5 лізингового платежу взагалі припинив виконувати зобов?язання по оплаті лізингових платежів. З наданого розрахунку заборгованості та виписки за договором вбачається, що відповідач користувався автомобілем та вносив кошти на погашення заборгованості по сплаті лізінгових платежів. Незважаючи на спроби Позивача врегулювати спір в досудовому порядку, [PERSON] були проігноровані всі вимоги Позивача, як наслідок заборгованість за Договором фінансового лізингу наразі залишилась непогашеною. Отже, [PERSON] порушив взяті на себе за Договором фінансового лізингу зобов?язання щодо сплати лізингових платежів, у зв?язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 157 923,49 грн., яка не була погашена Відповідачем добровільно. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по сплаті лізінгових платежів у розмірі 157 923,49 грн. є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Проте в частині вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 10 %, пені, 3 % річних, інфляційних нарахувань, підстави для задоволення позову відсутні з огляду на наступне. Згідно п.14 Договору фінансового лізингу, підписанням цього Договору фінансового лізингу Лізингоодержувач приєднується до Загальних умов договору фінансового лізингу, які є публічною частиною Договору фінансового лізингу (далі за текстом - Загальні умови). Загальні умови договору фінансового лізингу (та будь-які посилання на них в Договорі), розміщені на офіційному веб-сайті Лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumenty/usloviya-k-dogovoru-fl.html a6o QR-кодом, в редакції, діючій на дату укладання цього Договору, та є невід?ємною складовою частиною Договору. Тобто, своїм підписом в цьому документі [PERSON] підтвердив, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами Договору фінансового лізингу (включаючи Загальні умови) щодо порядку та розміру сплати лізингових та інших платежів, що можуть змінюватися відповідно до Договору, щодо відповідальності та розміру штрафних санкцій щодо зміни, припинення Договору, порядку та суми дострокового викупу Об?єкта лізингу тощо. Лізингоодержувач підтверджує, що йому зрозумілі наслідки укладення цього Договору (включаючи Загальні умови) та зобов?язується дотримуватися усіх його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Договір фінансового лізінгу № 12536/12/21-Г від 03.12.2021 не містить розділу щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору лізінгу. Посилання позивача на Загальні умови договору фінансового лізингу, які розміщені на офіційному веб-сайті Лізингодавця, суд відхиляє, оскільки вони не підписані боржником. Загальні умови договору фінансового лізингу, розміщені на офіційному веб-сайті Лізингодавця з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору лізигну № 12536/12/21-Г від 03.12.2021, якщо вони не підписані [PERSON] , а також, якщо ці умови прямо не передбачені в Договорі, який безпосередньо підписаний Лізингоодержувачем . Оскільки умови договорів приєднання розробляються Лізингодавцем, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Лізингодавець має підтвердити, що на час укладення відповідного договору фінансового лізінгу діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (Лізингоодержувач) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено в пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН. Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору. Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення штрафних санкцій за договором лізингу посилається на загальні умови договору фінансового лізингу (для фінансування вживаних об?єктів лізингу), але вони не підписані відповідачем та матеріали справи не містять підтверджень, що саме з вказаними умовами та наслідками ознайомлений відповідач і погодився з ними (а.с.13-19). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (Лізінгодавця) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а Лізінгодавець має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З урахуванням основних засад цивільного законодавства, пересічний громадянин (в даному випадку Лізінгоодержувач) з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про всі умови за конкретним договором фінансового лізінгу, який укладений у вигляді самого Договору та Загальних умов договору фінансового лізінгу. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору фінансового лізінгу, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів, інфляційних нарахувань) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютою 2022 року строком на 30 діб та в подальшому неодноразово продовжено режим воєнного стану. Станом на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 15.11.2023 року. Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року вбачається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Існування обставин форс-мажору щодо порушення/невиконання зобов`язань може доводитися будь-якими доказами (постанова Верховного Суду у справі № 912 3323/20 від 21 липня 2021 року). Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідне яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)". Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 14-1 зазначеного Закону, ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Статтею 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 № 44(5), передбачено, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональгою ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом. Відповідно до ст. 6.2 Регламенту, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідно до рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України"). Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним. За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 ЦК України). З огляду на вищевикладене, розглядаючи спір в межах доводів позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з [PERSON] заборгованості по сплаті лізингових платежів у розмірі 157 923,49 грн. Підстави для задоволення решти позовних вимог відсутні з наведених вище підстав. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК Україниучасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Зазначена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Так, адвокатом Гончаровим Д.О., який діє в інтересах позивача ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», на підтвердження витрат на правову допомогу не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, меморіальний ордер про сплату банком витрат на правову допомогу) тощо. Звернення до суду адвоката, при реалізації права на справедливий суд, передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи надавати правничу допомогу. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову позивачу в стягненні витрат на професійну правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Згідно з платіжною інструкцією № 990201477 від 02.06.2023 при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 908,47 грн. (а.с.39). Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (60,61 %), а саме: - 2 368,92 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial