Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 14 липня 2008 року, між [PERSON] та Акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11370694000, відповідно до умов якого, Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит), в іноземній валюті, в сумі: 35 000,00 доларів США, зі сплатою: 15,00 % річних та кінцевим строком повернення: 14 липня 2018 року, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним Договором повернути кредитні кошти (кредит), сплатити проценти за користування кредитом (грошовими коштами), та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним Договором та Додатком № 1 до нього - «Графіком погашення кредиту». В подальшому, 13 лютого 2009 року Додатковою угодою № 1 до Договору про надання споживчого кредиту №11370694000 від 14.07.2008 р. Сторони домовились, про зміну кінцевого терміну повернення кредиту не пізніше 16 липня 2026 року. Крім того, 14 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали з АКІБ «УкрСиббанк» договір іпотеки № 90043 посвідчений 14.07.2008 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б. за реєстровим №2130, відповідно до умов Іпотечного договору, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, 12 грудня 2011 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ "Кей-Колект" було укладено Договір факторингу № 1 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 5207-5208. На думку позивача, він, як Іпотекодержатель, має беззаперечне право, на задоволення своїх вимог (звернення стягнення на предмет іпотеки), за рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах. Представник позивача позовну заяву підтримав повністю. Представник відповідачів щодо задоволення позову заперечував, просив застосувати строки позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14 липня 2008 року, між [PERSON] та Акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк`було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11370694000. Відповідно до умов Кредитного Договору, Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит), в іноземній валюті, в сумі: 35 000,00 доларів США, зі сплатою: 15,00 % річних та кінцевим строком повернення: «14» липня 2018 року, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним Договором повернути кредитні кошти (кредит), сплатити проценти за користування кредитом (грошовими коштами), та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним Договором та Додатком № 1 до нього - «Графіком погашення кредиту». Відповідно до п.2.1. Кредитного договору - Виконання зобов`язань позичальника за цим Договором забезпечується заставою нерухомості, а саме: квартирою, що складається з трьох кімнат, загальною площею 58 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є власністю [PERSON] , код за ДРФО [NUMBER] , та власністю [PERSON] , код за ДРФО [NUMBER] . З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним Договором 14 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали з АКІБ «УкрСиббанк» договір іпотеки № 90043 посвідчений 14.07.2008 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б. за реєстровим №2130, відповідно до умов якого, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є власністю Іпотекодавців [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія САВ № 558900) виданого Данилівською сільською радою Васильківського району Київської області 20 червня 2008 року на підставі розпорядження № 436 від 10 червня 2008 року зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Васильківське міськрайонне бюро технічної інвентаризації» від 20 червня 2008 року номер запису 450 в книзі 3-30 зареєстровано за реєстраційним № 23693594, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Позичальника за Кредитним Договором. 13 лютого 2009 року Додатковою угодою № 1 до Договору про надання споживчого кредиту №11370694000 від 14.07.2008 р. Сторони домовились, про зміну кінцевого терміну повернення кредиту не пізніше «16» липня 2026 року. В подальшому, 12 грудня 2011 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ "Кей-Колект" було укладено Договір факторингу № 1 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 5207-5208, відповідно до умов яких та у відповідності до глави 73 (ст. 512. ст. 1077-1086) Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України»), Закону України № 898-ІУ від 05.06.2003 р. «Про іпотеку» (надалі - ЗУ «Про іпотеку»), ТОВ "Кей-Колект" набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту № 11370694000 від «14» липня 2008 р. та Договором іпотеки № 90043 від «14» липня 2008 р. Відповідно достатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 цього Кодексу). Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому законодавець розмежовує поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. У відповідності до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цедентові. Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У статті 517 ЦК України зазначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1 ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Разом з тим, представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Верховний Суд звернув увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18). Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в 2015 році звертався до відповідачів з позовом про дострокове стягнення заборгованості, що підтверджується ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2015 року №362/2045/15. Отже, звернувшись 21.04.2015 року з позовом до суду про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором № 11370694000 від 14 липня 2008 року, фактично пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, тобто відповідно до приписів ч. 2ст. 1050 ПК України змінив порядок, умови та строк виконання основного зобов`язання. Таким чином ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», звернувшись 01.11.2021 року з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, пропустив трирічний строк позовної давності, що відповідно до частини четвертоїстатті 267 ЦК Україниє підставою для відмови в задоволенні позову за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Дана позиція відображена у Постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року справа № 760/4415/16-ц провадження №61-7050св18, від 19 червня 2019 року справа № 761/16430/16-ц провадження № 61-23550св18 від 17 липня 2019 року справа № 299/1135/16-ц провадження № 61-11522св18 від 24 липня 2019 року справа № 751/2958/16 провадження № 61-3697 св 1. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено в зв`язку зі плином строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив представник відповідачів, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить. Таким чином, будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За таких обставин суд доходить висновку, що в задоволенні вказаного позову і в захисті порушених відповідачами прав позивача, слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed