Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2023 р. позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, просить суд визнати недійсним ордер на житлову площу в гуртожитку від 19.12.2019 №80 виданий відповідачу на кімнату [ADDRESS] ; визнати позивача такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ордер на вселення [PERSON] в гуртожиток видано без належних на те підстав, внаслідок неправомірних дій службових осіб КП «Київпастранс», а також, [PERSON] приховала те, що не потребувала поліпшення житлових умов, оскільки мала благоустроєне житло, а відтак вона має бути визнана такою, що втратила право користування кімнатою в гуртожитку. 05.09.2023 відповідач надіслала відзив, за яким просила у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з безпідставністю (а.с. 54-58). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 18.01.2023 справу розподіллено на суддю Ул`яновску О.В. (а.с 46). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва 15.08.2023 відкрито провадження по справі, у порядку загального позовного провадження (а.с. 49). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Відповідач у судовому засідання підтримала обставини викладені у відзиві на позовну заяву, просила у позовних вимогах відмовити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.09.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 87). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що позивач в обґрунтування позову послався на результати перевірки правомірності видачі ордерів на житлову площу в гуртожитку по [ADDRESS] , що була призначена керівником КП «Київпастранс». З огляду на акт перевірки, що долучений до позовної заяви, вбачається, що спірний ордер, видано з порушеннями вимог ст.ст. 128, 129 ЖК, п.8 роз. І Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 №84, а саме адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом спільне рішення стосовно видачі ордеру не приймалось, а також заява на видачу ордеру не містить посилання заявника на потребу в поліпшенні житлових умов. З листа голови ППО КП «Київпастранс» вбачається, що профспілкова організація не приймала спільних рішень з адміністрацією КП «Київпастранс» щодо надання кімнат (койко-місць) у гуртожитку по [ADDRESS] . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду з огляду на чинне законодавство, такого рішення законом не вимагається. Так, ст.ст. 128, 129 ЖК України, на які і посилається позивач, разом з іншими встановлено, що жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Пунктом 8 роз. I Положення про гуртожитки, на який також посилається позивач, визначено лише те, що жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо. При цьому, вселення до гуртожитків, відповідно до п. 1 роз. II Положення про гуртожитки, проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Крім того, на час видачі спірного ордеру набуло чинності Примірне положення про користування гуртожитками, що затверджене постановою КМ України від 20.06.2018 № 498. Пунктами 4-7 цього положення визначено порядок одержання в користування жилої площі в гуртожитку, а саме для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування. Адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку. У рішенні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій надається жила площа в гуртожитку, склад сім`ї та адреса гуртожитку, в якому надається жила площа. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Отже, підставою для видачі ордеру на вселення в гуртожиток є рішення адміністрації підприємства. Участь профспілкового комітету при прийнятті такого рішення не є обов`язковою. Особа, яка бажає вселення до гуртожитку, не зобов`язана звертатись до профспілкової організації із заявою щодо клопотання перед адміністрацією підприємства про надання житла в гуртожитку. Той, факт, що в спірному ордері зазначено «ордер виданий на основі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету», пояснюється тим, що ордер оформлений на бланку, якій не відповідає зразкам затвердженим вказаними вище Положеннями. Проте, ця обставина, сама по собі, не може слугувати підставою для визнання ордеру недійсним, оскільки визначальним є рішення адміністрації підприємства про надання житла в гуртожитку. Що стосується посилання позивача на те, що заява на видачу спірного ордеру не містить посилання заявника на потребу в поліпшенні житлових умов, та на те, що вона приховала факт наявності у неї на праві власності квартири в м. Фастів Київської області, то вони є також безпідставні. Житло в гуртожитку, як це вбачається зі змісту наведених вище норм закону, надається одиноким громадянам і сім`ям у зв`язку з роботою чи навчанням, і які можуть проживати в гуртожитку. Жила площа в гуртожитках не надається особам, які забезпечені житлом у тому самому населеному пункті, де зареєстровано гуртожиток (п.10. розділу I Положення про гуртожитки). На час видачі ордеру, як це вбачається з матеріалів справи, [PERSON] виконувала обов`язки директора Навчально-курсового комбінату КП «Київпастранс», була зареєстрована та проживала в м. Фастів Київської області, житла в м. Києві не мала, обмежень проживання в гуртожитку не було, а відтак вона мала право на вселення в гуртожиток. Суд погоджується з відповідачкою, що надання їй кімнати в гуртожитку було в інтересах позивача, а саме для забезпечення належної роботи структурного підрозділу підприємства, яке вона очолювала. Очевидно, що продуктивність, ефективність роботи відповідачки, разом з іншим, залежала і від того, скільки мені необхідно було часу щоб дістатись до роботи і повернутись до місця проживання. Слушно відповідачка вказує і на обмеження, пов`язані з пандемією Ковід. Разом з тим, позивач посилається на неправомірні дії службових осіб підприємства при вирішення питання про надання жилих приміщень в гуртожитку по [ADDRESS] . Проте, а ні позовна заява, а ні акт перевірки не містять вказівки на конкретних осіб винних службових осіб, а відповідно і пропозицій щодо притягнення таких осіб до відповідальності. В позовній заяві вказано лише те, що вина службових осіб полягала у видачі ордерів без спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету КП «Київпастранс». Судом встановлено, як це видно з наведеного вище, таких порушень при видачі [PERSON] ордеру не допущено. Інших порушень службових осіб матеріали позову не містять. До того ж, голова ППО КП «Київпастранс» у листі, що вже був згаданий вище, зазначила, що відповідальність за доцільність надання кімнат (койко-місць) у гуртожитках працівникам та правомірність прийняття рішень в односторонньому порядку адміністрацією покладена на відповідні структурні підрозділи КП «Київпастранс» разом із зберіганням документів таких рішень. Проте, як вбачається з акту перевірки, комісія перевіряла лише обставини прийняття спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету КП «Київпастранс» щодо надання житла в гуртожитку і не перевіряла факту прийняття такого рішення адміністрацією підприємства. Голова комісії Малащинський Л.Г. за результатами перевірки, повідомив генерального директора КП «Київпастранс» про те, що житлові справи по певних кімнатах гуртожитку по [ADDRESS] , в тому числі і по кімнаті наданій відповідачці, не містять документів, які у відповідності до вимог чинного законодавства є підставою для видачі ордеру, а саме: спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету та заяв до профспілкового органу, у зв`язку з чим просив директора провести перевірку та встановити правові підстави видачі ордерів (вочевидь дійсні підстави). Проте, даних про таку перевірку матеріали позову не містять. Натомість до позову долучені лист заступника начальника управління Тараско Т.Є. до голови ППО КП «Київпастранс», за яким вона просила на підставі листа Малашинського Л.Г. , надати завірені належним чином копії заяв та спільних рішень адміністрації та профспілкового комітету, що слугували підставою для видачі ордерів, в тому числі і відповідачці, та відповідь на цей лист. Фактично Тараско Т.Є. вчинила дії на перевірку фактів, що вже були встановлені комісією в ході перевірки. Отже, обставини, що покладені в основу позову про визнання ордеру недійсним є надуманими. Що стосується вимог позову про визнання відповідачки такою, що втратила право користування кімнатою гуртожитку, то позивачем ця вимога необґрунтована посиланням на закон. При цьому з огляду на чинний ЖК, правовим наслідком визнання недійсним ордеру за підстав, передбачених ст. 59 ЖК України, є виселення особи в порядку і на підставі ст. 117 ЖК України. Згідно з цією нормою, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з іншим підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Отже позивачем обрано неналежний спосіб відновлення порушеного права. Суд також враховує, що позивач раніше порушував перед судом питання про виселення відповідачки з гуртожитку за підстав передбачених ст. 132 ЖК, у зв`язку зі звільненням з роботи (справа №759/15303/21). З огляду на зміст судових рішень у вказаній справі позивачем не оспорювалося легітимність вселення відповідачки до гуртожитку. Факт проживання відповідачки в гуртожитку перевірено комісією позивача, виконання нею обов`язків за договором найму житлового приміщення у гуртожитку підтверджується довідкою позивача про відсутність заборгованості за цим договором. Підсумовуючи викладене суд знаходить позов безпідставним, а відповідно таким, що задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі, понесені позивачем, суд залишає за позивачем. Відповідачка про витрати у справі не заявляла. Заходів забезпечення позову судом не вживалось. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed