Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-16 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що з 12.08.2016 він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі у сторін народились діти: син\~ [PERSON] ( [INFO] ) та син [PERSON] ( [INFO] ) Зазначає, що стосунки з дружиною погіршились і вони вирішили розлучитись, однак оскільки молодшому сину [PERSON] ( [INFO] ) ще не виповнився рік, позов про розірвання шлюбу подати не можуть. На теперешній час з дружиною проживають за різними адресами. Старший син [PERSON] ( [INFO] ) проживає та зареєстрований разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно займається вихованням та утриманням старшого сина [PERSON] ( [INFO] ). Посилаючись на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо питання з ким залишається проживати [PERSON] ( [INFO] ), отже існує спір щодо місця проживання дитини, тому позивач просить суд встановити місце проживання малолітнього [PERSON] ( [INFO] ) разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та витребувано докази. 26.06.2023 до суду надійшла заява представника органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про долучення до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування про можливість визнання місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] . 12.09.2023 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 17.10.2023 до суду надійшла спільна заява від [PERSON] та [PERSON] в якій вони просять затвердити укладену між ними мирову угоду та закрити провадження у справі. 17.10.2023 ухвалою суду у затвердженні мирової угоди відмовлено. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, відповідач позов визнала, проти задоволення не заперечувала. Розглянувши матеріали справи, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, вислухавши доводи сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. 12.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 1408. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини\~« [PERSON] ». Сторони у справі є батьками [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції в Одеській області та [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується копією свідоцтва про народження від 04.08.2022, виданого Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія [NUMBER] ). У позовній заяві позивач зазначає, що старший син проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] , а дружина проживає окремо від них у іншому місці разом із їх меншим сином. У судовому засіданні сторони пояснили, що матері важко проживати з двома малолітніми синами, тому вони вирішили, розділити дітей шляхом залишення старшого сина проживати разом з батьком, а молодшого разом із матір`ю, тобто відповідач визнає позов. Верховний Суд у постановах, зокрема від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17 та від 30.06.2021 у справі № 916/1142/20 зазначив, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню. У\~статті 8 Конституції України\~закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3\~ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У\~ст. 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За ч. 1, 2\~статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1\~ст. 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги\~ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,\~ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2\~ст. 161 СК України. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні сторони стверджували, що [PERSON] ( [INFO] ) проживає разом з батьком, коли останній на роботі, з дитиною залишається бабуся. Згідно із частинами 4, 5\~ст. 19 СК України\~при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/780/1вих від 23.06.2023 слідує, що орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком\~ [PERSON] , [INFO] . При цьому органом опіки та піклування зазначено, що ними враховано акти огляду місць проживання батька та матері та встановлено, що батько проживає в 1-но кімнатній квартирі в якій є окреме ліжко для дитини, речі відповідного віку та сезону та наявне місце для занять, а мати проживає у 2-х кімнатній квартирі, для дитини є окреме ліжко, речі, іграшки, наявне місце для занять та дозвілля. Згідно з ч. 6\~статтею 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У даному випадку суд погоджується з висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки 4 річна дитина в силу свого віку є більш прив`язаною до матері та до свого молодшого брата, роз`єднання їх у такому віці може негативно вплинути на психологічний стан дитини. За таких обставин, суд не враховує визнання позову відповідачем, оскільки враховуючи якнайкращі інтереси малолітньої дитини, не вбачає правових підстав для задоволення даного позову.

Outcome: dismissed