Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування\~позову\~зазначив,\~що\~з 19.06.2015\~він\~перебуває\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~відповідачем.\~У шлюбі\~у сторін\~народився син\~ [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Зазначає,\~що у\~листопаді 2021\~року відповідач\~забрала з\~квартири,\~де сторони\~проживали разом, усі свої особисті речі, залишила неповнолітнього сина матері позивача, поки останній знаходився у в рейсі та виїхала за межі країни. Одразу, як він повернувся з рейсу, він забрав сина та до теперішнього часу дитина проживає разом з ним у належній позивачу квартирі. Відповідач з того часу до сина не приїжджала, не цікавилася його фізичним та психологічним здоров`ям, не займалася його духовним розвитком та взагалі не цікавилася дитиною. На цей час він залишив роботу у закордонних рейсах, щоб займатися вихованням сина. Через три місяці, як відповідач залишила дитину, вона повернулася в Україну та має намір забрати сина, проте, на його думку враховуючи ту психологічну травму, яку отримала дитина, а також враховуючи те, що до п`яти років мати навіть не уклала декларацію із дитячим лікарем та син не відвідував дитячі садки, вважає, що в інтересах дитини буде краще, щоб він проживав разом з батьком. Відповідач не працює, не має власного житла, протягом сімейного життя вона не займалася вихованням сина, не піклувалася про його здоров`я, тому проживання дитини з нею негативно вплине на розвиток сина. Посилаючись на те, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини позивач просить суд встановити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~27.02.2023\~у прийнятті\~визнання відповідачем\~ [PERSON] позову\~ [PERSON] про\~визначення місця\~проживання дитини\~відмовлено та продовжено судовий розгляд. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2023 задоволено заяву [PERSON] про виклик свідків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2023 клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково, витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину державного кордону України [PERSON] за період з 01.11.2021 по 19.01.2022. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи. У матеріалах справи наявне клопотання представника позивача адвоката Голоденко Л. О. про розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник відповідача адвокат Андрєєв І. П. подав клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, зазначив, що відповідач позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 12 жовтня 2023 року. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. 19 червня 2015\~року між [PERSON] та [PERSON] Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 1127. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У позовній заяві позивач зазначає, що син проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Відповідач залишила дитину та виїхала за межі території України. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як слідує з матеріалів справи та визнається позивачем, дитина проживає разом з ним. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з ч. 6 статтею 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/541/1вих від 01.06.2023 слідує, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Разом з тим, зазначений висновок органу опіки та піклування суд вважає недостатньо обґрунтованим. Позивачем\~не надано\~суду\~доказів\~наявності\~спору\~між\~ним та\~матір`ю\~дитини\~щодо місця\~проживання\~дитини. Як слідує з позовної заяви, дитина проживає разом з батьком. Крім того, про відсутність такого спору свідчить і заява відповідача [PERSON] про визнання позову. Таким чином, позивачем не доведено наявності між сторонами спору щодо місця проживання дитини, а відтак суд не вбачає підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з батьком, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] , слід залишити за ним.

Outcome: dismissed