Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

08.08.2023 гр. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання будинку і надвірних споруд спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на частину будинку і відповідну частку надвірних споруд та визнання права власності на частину земельної ділянки. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.11.1989 вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Чорнобаївському райвідділі РАЦС Черкаської області, актовий запис № 76. В даний час їх сім`я фактично розпалася, вони не підтримують подружні стосунки, хоча і проживають в одному будинку. Так як відповідач не визнає її права на частку в спільному майні вона змушена звертатися до суду із позовом. В період шлюбу вони за спільні кошти збудували будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS] , який зареєстрований за відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 04.04.1997 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради від 26.03.1997 № 6 та зареєстрованого в Чорнобаївському БТІ 04.04.1997. Дане будівництво здійснено в період з 1992 по 1997 рік, згідно з будівельним паспортом, виданим у 1992 році, що підтверджується копією будівельного паспорту. Дозвіл на будівництво проводився на земельній ділянці виділеній рішенням Чорнобаївської селищної ради від 27.10.1992 № 33, що підтверджується випискою з розпорядження Представника Президента України в Чорнобаївському районі від 28.12.1992. Хоча будинок та надвірні споруди і зареєстровані за відповідачем, однак оскільки це майно придбано в період шлюбу за спільні кошти воно є спільною сумісною власністю подружжя, де її та відповідача частки є рівними та становлять по частині кожному. Поскільки вона претендує на визнання за нею права власності на частину будинку та надвірних споруд, тому просить суд визнати за нею право власності також на частину земельної ділянки на якій він розміщений. На підставі вищевикладеного просить суд визнати будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS] , який зареєстрований за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 04.04.1997 її та відповідача спільною сумісню власністю подружжя. Визнати за нею, в порядку поділу майна подружжя, право власності на частину будинку з відповідною часткою надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який зареєстрований за відповідачем, згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 04.04.1997 як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Визнати за нею право власності на частину земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS] , загальною площею 0,2065 га, кадастровий номер: 7125155100:02:000:0375, яка зареєстрована за відповідачем, згідно державного акту ЧР № 126872 від 06.06.2004. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 33-34). \~ \~ \~ \~Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25.09.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 45-46). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити з підстав зазначених у позові. Суду повідомила, що нерухоме майно, яке становить предмет позову та набутий нею та відповідачем в період шлюбу зареєстровано за відповідачем. Наразі вона та відповідач припинили подружні відносини, хоча шлюб офіційно не розірвали. Причиною припинення шлюбних відносин є те, що відповідач застосовує до неї фізичне та психологічне насилля. Відповідач не визнає її право власності на спільне майно, а тому вона бажає його розділити в порядку передбаченому законом з офіційним оформленням за собою права власності на частину спільно нажитого майна. В судовому засіданні представник позивача адвокат Тесленко А.І. просила суд позов задовольнити з підстав зазначених у ньому. Звернула увагу суду на те, що нормами ЗК України передбачено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Вказані норми, відповідно до практики ВС, які нею наведені, можуть застосовуватися також при поділі майна подружжя. Крім того, просила врахувати те, що в Державному акті на право власності на земельну ділянку [PERSON] не вірно зазначений кадастровий номер земельної ділянки та її площа. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області вірним кадастровим номером земельної ділянки є 7125155100:02:000:0375 та площа земельної ділянки 0,2065 га. Також, повідомила суду про те, що позивач не претендує на стягнення із відповідача на її користь судових витрат, у разі задоволення позовних вимог позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Суду повідомив, що він не заперечує проти задоволення позову, оскільки у будь-якому випадку будинок відійде їх спільному сину. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.11.1989 по даний час, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданому 12.11.1989 Чорнобаївським райвідділом ЗАГС Черкаської області, актовий запис № 76 (а.с. 8). Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно із пунктами 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом у вказаній справі встановлений наступний обсяг майна набутого подружжям у шлюбі: - житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 04 квітня 1997 року та побудований у період шлюбу сторін (а.с. 9). Суд погоджується\~із позицією\~представника позивача\~ адвоката\~Тесленко А.І.\~ про\~те,\~що земельна\~ділянка, кадастровий номер: 7125155100:02:000:0375, площею 0,2065 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] також підлягає поділу між подружжям разом із житловим будинком з надвірними спорудами, який розташований на ній з наступних підстав. Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЧР № 126872 [PERSON] на підставі рішення Чорнобаївської селищної ради від 27.08.1997 № 7-ХХІІ передано у власність земельну ділянку площею 0,2301 га, кадастровий номер: 7125155100:02:000:0330, що розташована за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням земельної ділянки: для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 12). Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області сектор № 1 Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області інформує, що кадастровий номер 7125155100:02:000:0330 зазначений в Державному акті на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] серії ЧР 126872 від 09.06.2004 та площа 0,2301 га, яка розташована в [ADDRESS] , вважати помиковими. В Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] серії ЧР 126872 від 09.06.2004 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства присвоєно кадастровий номер земельної ділянки: 7125155100:02:000:0375 та перераховано площу на 0,2065 га (а.с.13). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6100404702023 від 18.07.2023 на праві приватної власності за [PERSON] дійно зареєстрована земельна ділянка кадастровий номер: 7125155100:02:000:0375 загальною площею 0,2065 га, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства (а.с. 14-15). Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Однак, не дивлячись на те, що спірна земельна ділянка набута відповідачем у власність шляхом приватизації в період до 08.02.2011, а отже не є спільною сумісною власністю подружжя, суд, вирішуючи спір який виник між сторонами, вважає за необхідним застосувати принцип «збудоване на землі\~слідує за\~нею» з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України,\~в редакції чинній на момент звернення позивача з позовом до суду, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. \~Предметом правочину, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва або частку у праві спільної власності на такий об`єкт), який розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), що перебуває у власності відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, повинна бути також така земельна ділянка (або частка у праві спільної власності на неї). Істотною умовою договору, який передбачає такий перехід права власності, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача до набувача такого об`єкта (частки у праві спільної власності на неї) (ч. 16 ст. 120 ЗК України). Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Системний аналіз змісту наведених норм\~статті 120 ЗК України\~та\~статті 377 ЦК України\~дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Таким чином, здійснюючи поділ спільного сумісного майна подружжя, дійшовши до висновку про те, що житловий будинок з надвірним спорудами за адресою: [ADDRESS] є спільним сумісним майном сторін, що не заперечувалося в судовому засіданні відповідачем, а тому підлягає поділу між сторонами із врахуванням рівності часток подружжя, суд враховуючи те, що вказаний житловий будинок розташований на спірній земельній ділянці, яка необхідна для його обслуговування, приходить до висновку про те, що до позивача повинно перейти право власності на земельну ділянку у частці права власності останньої на будинок (1/2) у відповідності до положень ст.ст. 120 ЗК, 377 ЦК України. \~ До аналогічного\~висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17.06.2022 ухваленої за результатами розгляду цивільної справи № 663/2343/19. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Отже, оцінивши подані до суду докази, застосовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка не спростована відповідачем, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для повного задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача на її користь судових витрат, суд, враховуючи волевиявлення позивача, не проводить розподіл судових витрат. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного вище,

Outcome: approved