Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

У травні 2014 року[PERSON] (правонаступником після смерті якого є [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що вказаний будинок з надвірними побудовами належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12.12.1966 року Чугуївською державною нотаріальною конторою. 24.03.1999 р без його відома та згоди в його домоволодінні були зареєстровані відповідачі: зведена сестра [PERSON] та її син [PERSON] , які не проживають в ньому останні декілька років, оскільки фактично проживають в [ADDRESS] у домоволодінні [PERSON] (зведеної сестри по матері). Ним будь-які перешкоди у проживанні відповідачів у його домоволодінні не створювались. На підставі ст.ст. 71 ЖК України, ст.ст. 386,391 ЦК України, 41 Конституції України позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати третю особу - Чугуївський РВ ГУ ДМС України зняти з реєстрації відповідачів. Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області Ганенко Т.С. від 10 червня 2014 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом [PERSON] (а.с. 39 т.1). У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області про визнання частково недійсним державний акт серії РІ № 682356 на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 09.10.2001 року за № 96 на земельну ділянку площею 0,235 га за адресою: [ADDRESS] , виключивши із зазначеної площі 0,111 га: просила визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . У доповненому позові просила поновити право користування земельною ділянкою площею 0.111га за вказаною адресою та визнати недійсним наказ №60 від 31.10.2001 року ВСАТ «Тернівське»(а.с. 70-71, 225-226 т.1). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 25 квітня 2016 року (головуючий - суддя Ганенко Т.С.) в порядку забезпечення позову [PERSON] накладений арешт на домоволодіння [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Чугуївською державною нотаріальною конторою 12 грудня 1966 року, та заборонено вчиняти будь-які нотаріальні дії у відношенні спірного нерухомого майна, до набрання чинності рішення суду (а.с. 201-202 т.1). У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з додатковою позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно суму спричиненої йому матеріальної шкоди в розмірі 7465 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. В обгрунтування позову посилався на те, що 13.08.2013 року його довіритель - син [PERSON] - уклав договір про наміри про продаж належного йому на праві власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та вніс завдаток 1000 доларів США за курсом НБУ, оскільки попередньо 01.07.2012 року узгодив з відповідачами зняття їх з реєстрації, оскільки вони за цією адресою не проживають. На час укладання угоди 13.09.2013 року відповідачі не знялися з реєстрації, відмовившись від цього, внаслідок чого угода була зірвана, завдаток повернутий. У зв`язку з інфляцією він вимушений був знизити ціну за домоволодіння до 6000 доларів США, однак до цього часу будинок не проданий, так як відповідачі не знімаються з реєстрації. Ці обставини він вважає упущеною вигодою в розмірі 5000 доларів США (еквівалент 130400 грн.). Крім цього він поніс матеріальні збитки в сумі 1500 грн., які пов`язані з організацією навантаження-розвантаження речей відповідачів за адресою місця їх фактичного проживання. Зазначені неправомірні дії відповідачів спричинили йому моральну шкоду у вигляді душевних страждань, погіршенням стану здоров`я, яку оцінює в розмірі 10 000 грн. (а.с. 206 т.1). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2016 року справа передана в провадження судді Чугуївського міського суду Харківської області Ковригіна О.С.(а.с. 245 т.1). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 30 травня 2017 року (головуючий - суддя Ковригін О.С.) об`єднані в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, стягнення матеріальної та моральної шкоди, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, про визнання частково недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, поновлення порушеного права, та визнання недійсними рішень суб`єкта владних повноважень(а.с. 36 т.2). У липні 2017 року [PERSON] надала уточнену позовну заяву, залучивши до участі у справі у якості співвідповідача СТОВ «КОЛОС-2000», та доповнивши свій позов вимогою про визнання недійсними наказу № 60 від 31.10.2001 р. ВСАТ «Терновське» та рішення, виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 95 від 09.10.2001 р. як винесені на підставі скасованого рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21.06.2001 року (а.с. 60-62 т.2). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2020 року справа передана в провадження судді Чугуївського міського суду Харківської області Карімова І.В., ухвалою якого від 27 серпня 2020 року справа прийнята до свого провадження та призначена в судове засідання до розгляду по суті відповідно до абзацу другому частини 12 статті 33 ЦПК України (а.с. 196-197 т.2). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 26 квітня 2021 року до участі у справі відповідно до статті 55 ЦПК України залучений [PERSON] як правонаступник [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 7 т.3). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 22 червня 2021 року роз`єднані позовні вимоги [PERSON] (правонаступником після смерті якого є [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Чугуївський РВ ГУ ДМС України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, стягнення матеріальної та моральної шкоди, та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] (правонаступником після смерті якого є [PERSON] ), виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, СТОВ «КОЛОС-2000» про захист права користування земельною ділянкою та визнання частково недійсним державного акту на земельну ділянку, визнання недійсними наказу ВСАТ «Тернівське» та рішення виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Ці зустрічні позовні вимоги виділені в самостійне провадженняз передачею виділених матеріалів цивільної справи для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду(а.с. 26-29 т.3). При подальшому розгляді справи [PERSON] та його представник адвокат Крячко О.В. підтримували позовні вимоги про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність та обставини, які зазначала в своїх зустрічних позовах [PERSON] . При розгляді справи в режимі відеоконференції представник позивача [PERSON] адвокат Крячко О.В. підтримав заявлене ним 22.02.20213 року клопотання про відмову від частини позовних вимог про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, просив закрити провадження у справі в цій частині. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів у солідарному порядку спричинену матеріальну шкоду в сумі 7465 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000грн, а також судові витрати. Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року, постановлену в порядку вимог частин 4,5 статті 259 ЦПК України, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Крячко О.В. про відмову від частини позовних вимог та закриття провадження у справі, оскільки останнім не надано до суду відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» документів, що підтверджують повноваження адвоката на відмову від позову. Інші учасники справи до суду не з`явилися, повідомлені про час розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, у зв`язку із чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи. Перевіривши матеріали справи та дослідивши надані учасниками справи докази, суд приходить до наступного. З копії паспорту [NUMBER] , виданого Чугуївським РВ УМВС України в Харківській області 15 березня 1999 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , місце народження: с. Тернова, Чугуївського району Харківської області, зареєстрована 24.01. 1992 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 72 т.1). Як зазначає [PERSON] в своїй позовній заяві згідно даних селищної ради син відповідача [PERSON] [PERSON] 1985року народження зареєстрований за вказаною адресою 12.01.2001 року. Зазначені обставини підтверджені відповіддю Чугуївського РВ ГУДМС України в Харківській області від 29.12.2013 року(а.с. 27 т.1). Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] складається з житлового будинку з надвірними будівлями і належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 грудня 1966 року нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2711, зареєстрованого в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації (МБТІ) за реєстровим № 936(а.с. 26,76 т.1). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.06.2013 року, індексний номер 4275690, виданого реєстраційною службою Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.06.2013 15:48:02, індексний номер 4275717, земельна ділянка за реєстраційним номером 73028263254 за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6325455304:006001:0779, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,121 га, належить [PERSON] (а.с. 8-9 т.1). Згідно копії довідок Чугуївського МБТІ від 10.02.1994 року № 156 та від 28.02.2001 року № 323 в інвентаризаційний книзі Чугуївського МБТІ міститься витяг із земельної шнурової книги радгоспу «Тернівський» №1(стор.34), що станом на 18.01.1980 р. за гр. [PERSON] рахується земельна ділянка площею 1500 кв.м по [ADDRESS] згідно наказу по радгоспу «Тернівський» №276 від 21.12.1972 року та рішення виконкому Введенської селищної ради №24 від 24.06.1973 року ( а.с. 76-77 т.1). Як вбачається з копії рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21червня 2001 року наказ по радгоспу «Тернівський» №276 від 21.12.1972 року та рішення виконкому Введенської селищної ради №24 від 24.06.1973 року визнані недійсними та поновлено право [PERSON] на користування частиною земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 171 т.1). Вказане рішення суду скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2006 року і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції(а.с. 37-38 т.2). Згідно копії рішення виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 12 грудня 2012 року № 89 задоволена заява [PERSON] і літню кухню «Е» розміром 9,80 х 5,40 м з верандою «е» розміром 1,85 х 7,50 м визнано житловим будинком в [ADDRESS] . Згідно копії рішення виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 12 грудня 2012 року № 90 житловий будинок «Е» (колишня літня кухня) розміром 9,80 х 5,40 м з верандою «е» розміром 1,85 х 7,50 м, тамбуром «е1» та господарчі будівлі: надвірну вбиральню «Л» та погріб «В» виділений в самостійний житловий будинок на земельній ділянці площею 0,1158 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих будівель в [ADDRESS] , та присвоєно цьому будинку поштову адресу - [ADDRESS] (а.с. 89 т.1). Вищезазначені обставини свідчать про те, що й до наступного часу між [PERSON] та [PERSON] існує спір про право власності на частину земельної ділянки та житловою будівлею (колишня літня кухня), якою користуються відповідачі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, і яку суд враховує при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є і не були членами сім`ї [PERSON] , оскільки проживали в окремо побудованому приміщенні (колишня літня кухня, флігель) за адресою: [ADDRESS] , та зареєстровані за цією адресою, і яке з 12 грудня 2012 року й на час вирішення справи має статус житлового будинку з присвоєнням нової поштової адреси - [ADDRESS] (а.с. 89 т.1). Відповідно до довідки відділення зв`язку Тернова АТ «Укрпошта» від 24.06.2014 року [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , виписує газету «Комплект «Іменем закону», та попередні два роки також виписував це видання (а.с. 75 т.1). Щодо посилання позивача [PERSON] як на докази підтвердження своїх вимог на акти від 31 січня 2014 року, складені депутатами Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області Кізім Ю.І. та Полехіної Т.М. в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про не проживання відповідачів з 2011 року за адресою: [ADDRESS] , та проживання відповідачів без реєстрації з 2011 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33-34 т.1), суд відноситься критично, оскільки ці акти складені однією датою, без вказівки в якому приміщенні проживали до 2011 року відповідачі, та без зазначення причини їх подальшого не проживання. З наданої [PERSON] копії відповіді Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області від 17 грудня 2013 року № 8124 вбачається, що неодноразово за період 2011- 2012 років від сина позивача [PERSON] та від [PERSON] , яка проживає: [ADDRESS] , надходили повідомлення про порушення їх прав користування майном з домоволодіння за вказаною адресою (а.с. 23 т1.) Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на сутність установлених правовідносин, суд вважає, що на спірні правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить про те, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При розгляді справи по суті суд вважає за необхідне звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Правова позиція Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, та захистом права відповідачів на користування займаним ними житловим приміщенням, щодо якого існує спір в суді. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Вищезазначену правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17,провадження № 14-64цс20. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку слід відмовити. При цьому суд також зазначає, що відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року № 1383-1У зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тому позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання Чугуївський РВ ГУ ДМС України зняти з реєстрації відповідачів, не грунтуються на законі. Щодо додаткового позову [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної школи суд приходить до наступного. Статями 22, 23 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно пункту першого частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); Частиною третьою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних непереборних обставин. Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності. Такий правовий висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року справа № 329/382/19, провадження № 61-10732св20, і який суд враховує при виборі ї застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до копії договору про наміри від 13 серпня 2013 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з однієї сторони (продавець) та з іншої сторони [PERSON] (покупець) письмово зафіксували наміри відносно укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості - домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною еквівалентною 11000 доларів США. Сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу не пізніше 13 вересня 2013 року. В цілях забезпечення своїх зобов`язань покупець передав продавцю аванс в сумі 8100 грн., що еквівалентно 1000 дол. США, а продавець зобов`язався звільнити об`єкт нерухомості не пізніше 13 вересня 2013 року, сплатити всі комунальні платежі (а.с. 207 т.1). В обгрунтування свого додаткового позову [PERSON] посилався на те, що договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння не відбувся з вини відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які не знялися з реєстрації місця знаходження домоволодіння, хоча погодилися з вимогою сторін договору про зняття з реєстрації (а.с. 206 т.1). Однак на порушення вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано, і в тексті договору про наміри також відсутні посилання на обов`язок відповідачів знятися з реєстрації свого місця проживання. Також позивачем не надано достовірних доказів понесення ним матеріальних збитків з вини відповідачів, пов`язаних з організацією навантаження-розвантаження речей відповідачів за адресою місця їх фактичного проживання в сумі 1500 грн., суму спричиненої шкоди в розмірі 7465 грн. та моральної шкоди в сумі 10 000 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наданих учасниками справи доказів неможливо зробити висновок про те, що позивачу [PERSON] спричинена матеріальна та моральна шкода внаслідок протиправних дій відповідачів, і позивачем не доведено, що протиправні дії заподіювачів є причиною, а завдана йому (позивачу) шкода - наслідком такої протиправної поведінки. У зв`язку із вищезазначеним, суд відмовляє у задоволенні додаткового позову [PERSON] за недоведеністю вимог. Відповідно до ст. 141ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed