Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-22 00:00:00

У вересні 2023 року адвокат Шеремета І.С. в інтересах позивачки звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі під час якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а їх спільний син залишився проживати разом з матір`ю. На даний час їх спільний син досяг повноліття, проте продовжує навчатись на платній денній формі навчання в Чернівецькому кооперативному фаховому коледжі, у зв`язку з чим не отримує стипендії та не має можливості працевлаштуватись для того щоб себе забезпечувати самостійно. На виконання умов договору за 2022-2023 рік позивачем сплачено вартість навчання сина в загальній сумі 21070 грн., натомість домовленості про участь відповідача у витратах на навчання сина між сторонами не досягнуто, а тому вважає, що відповідач повинен сплатити позивачці половину понесених нею витрат на навчання сина в сумі 10535 грн. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, зокрема вимоги ст. 185 СК України, просив стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання сина , який продовжує навчання, в розмірі 10535 грн., а також судові витрати. На вказану\~позовну \~заяву надійшов\~відзив \~в якому\~ представник\~відповідача позов\~не визнав,\~вказуючи на\~те,\~ що\~положення \~ст.\~185\~СК України\~ до\~ спірних\~правовідносин не\~можуть бути\~застосовані,\~ оскільки\~ спільний\~ позивача\~ та\~відповідача син\~ вже\~досяг \~повноліття \~та питання\~щодо участі\~ батька\~в \~його \~утриманні регулюється\~ \~вимогами \~ст.\~199\~СК України\~ на\~ підставі\~ якої\~рішенням \~Першотравневого \~районного суду\~ м.Чернівці\~ від\~ 12.10.2022\~ року\~вже стягнуто\~ \~з відповідача\~на користь\~ сина\~[PERSON] ,\~ аліменти\~в \~твердій \~грошовій сумі\~в \~розмірі \~2500\~грн.\~щомісячно на\~період його\~ навчання\~у Чернівецькому\~ кооперативному\~фаховому \~коледжі \~економіки \~і права,\~ але\~не \~довше \~ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. Вважає, що розмір аліментів, які відповідача сплачує на користь позивача протягом року в сукупності покривають вартість навчання за рік в коледжі. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу. У відповіді на відзив представник позивача звертав увагу, що відповідач у відзиві не заперечує своєї фінансової можливості нести заявлені у позові витрати на оплату вартості навчання сина, а посилання відповідача на рішення суду про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання вважає безпідставними, оскільки за вказаним рішенням аліменти стягнуті на користь сина, натомість витрати на його навчання несе саме позивач з якою укладений відповідний договір. Зазначав, що грошові кошти, які син отримує в якості аліментів від батька, він використовує на власний розсуд, а вартість навчання позивач сплатила з власних коштів. Також, вважає витрати на правову допомогу відповідача значно завищеними та не співрозмірними із складністю справи, крім того їх розмір фактично дорівнює ціні позову. Представники обох сторін в заявах по суті справи посилались на практику Верхового суду щодо застосування положень ст. 185 СК України. Сторони в судове засідання не з`явились, в їх інтересах діяли представники, які звернулись до суду з клопотаннями про розгляд справи без їх участі, представник позивача позов підтримав, а представник відповідача заперечував проти його задоволення. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог\~ст.\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~ Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~ Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували між собою у шлюбі, який між ними було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22.06.2018 року. Під час вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю (а/с 12,16). За наслідками розгляду справи встановлено, що позивач є студентом 1-го курсу Чернівецького кооперативного фахового коледжу економіки і права, де навчається на денній платній формі навчання за спеціальністю «Комп`ютерна інженерія» та оскільки форма навчання є договірною (платною), стипендія не нараховується і не виплачується. Наведене підтверджується довідкою вказаного навчального закладу №151 від 27.06.2022 року (а/с 13). За загальним правилом закріпленим у ст.\~51\~Конституції України\~ та\~ст.\~180\~ СК\~України,\~ батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина, зокрема батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати та якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. З системного аналізу вище наведеного вбачається, що обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання),виникає за\~обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. За змістом ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Так, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12.10.2022 року стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 10 вересня 2022 року та до закінчення [PERSON] , [INFO] , навчання у Чернівецькому кооперативному фаховому коледжі економіки і права, але не довше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Згідно правового висновку, який сформований у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6-1296цс15 зазначено, що при визначенні розміру даного виду аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження (аналогічні висновки містяться також в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №478/2108/16-ц та від 29.01.2018 року у справі №622/373/16-ц). Таким чином, потребі [PERSON] у зв`язку з навчанням матеріальної допомоги та можливість її надання [PERSON] була надана належна оцінка у вказаному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що у липні 2021 року між Чернівецьким кооперативним фаховим коледжем економіки і права та позивачем [PERSON] було укладено договір про надання освітньої послуги - підготовки фахівця за денною формою навчання відповідно до якого вартість освітньої послуги становить: перший рік 14500 грн., другий рік 18000 грн.; треті рік - 20900 грн. (а/с 14). На виконання умов вказаного договору позивачем сплачено грошові кошти в загальній сумі 21070 грн. окремими платежами за період з 31.08.2022 року по 20.04.2023 року (а/с 7-11). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на вимоги ст. 185 СК України, вважаючи, що понесені нею витрати на навчання сина є додатковими витратами та позивач повинен нести половину їх вартості, натомість з такими висновками позивача погодитись не можна оскільки положення ст. 185 СК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані. Так, як вже було зазначено вище, на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Отже, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185\~СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу, при цьому немає значення чи були стягнуті аліменти в порядку ст. 199 СК України на користь повнолітнього сина чи його матері, що спростовує доводи представника позивача у тексті відповіді на відзив. Також, варто зазначити, що у постанові Верховного суду від 13.04.2021 року у справі №308/4214/18, на яку посилається представник позивача у тексті відзиву стосуються саме Верховний суд звернув увагу, що судами до спірних правовідносин вірно застосовано вимоги ст. 199 СК України та положення ст. 185 СК України судами не застосовувались, при цьому у вказаній справі заявлялись одночасно вимоги про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання та суми навчання. Таким чином, на відповідача не може бути покладено обов`язок по оплаті витрат на навчання сина в Чернівецькому кооперативному фаховому коледжі економіки і права, оскільки норми глави 16\~СК України не передбачають обов`язку батька брати участь у додаткових витратах на повнолітнього сина, що навчається. За змістом п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. У відповідності до вимог ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, \~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~Для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги.\~ Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4)\~ціною позову\~та (або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. У\~разі недотримання\~вимог частини\~четвертої цієї\~статті суд\~може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу до тексту відзиву долучено договір про надання професійної правничої допомоги від 02.10.2023 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 10500 грн. та розрахунок судових витрат. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. В питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 219 року у справі № 922/445/19, в яких, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Так, у тексті відповіді на відзив представник позивача вказував на необгрунтованість та завищення суми витрат на правову допомогу відповідача. Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21). Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 зробив висновок, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved