Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 26.04.2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення грошової компенсації частки вартості квартири. \~ \~ \~ \~ Свої вимоги мотивував тим, що він, відповідач [PERSON] та їхні спільні діти [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2017 року народження є співвласниками однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Кожен є власником частки вказаної квартири. Відповідач з 2020 року повністю користується квартирою. Позивач доступу до квартири не має. Спільне користування квартирою є неможливим та між ними не досягнуто згоди щодо порядку користування спільною квартирою. Квартира є однокімнатною тому виділ його частки є неможливим. Просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію частки вартості квартири 177\~509,25 грн. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. В судовому\~засіданні представник\~відповідача \~адвокат Орло\~Ю.В.\~зазначила,\~що відповідач\~позов не\~визнає та\~просить відмовити\~у його\~задоволенні в\~повному обсязі.\~Додатково пояснила,\~що відповідач\~ [PERSON] \~22.06.2023\~на підставі\~договору дарування\~передала у\~власність (подарувала)\~ частку\~вказаної спірної\~квартири спільній\~із позивачем\~дочці [PERSON] .\~Таким чином\~станом та\~теперішній час\~відповідач не\~є співвласником\~даного нерухомого\~майна.\~Зазначила,\~що згідно\~діючого законодавства\~обидва з\~батьків несуть\~спільну відповідальність\~у відношенні\~дітей та\~є рівними\~у своїх\~правах та\~обов`язках у\~відношенні дітей. Позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки він не зазначив за ким з дітей підлягає реєстрації спірна частка квартири та з кого з дітей підлягає стягненню вартість частки. Позов є безпідставним, пред`явлений не до тих осіб і не з тими вимогами. Крім того зазначила, що вважає проведену оцінку вартості квартири необ`єктивною. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного та положень ст.223 ЦПК України, судом ухвалено проводити судовий розгляд за даною явкою. Вислухав представника відповідача, дослідив письмові докази, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.04.2007 року по 17.07.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] та рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16.06.2020 року у справі № 358/1442/19. Мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серія [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.03.2023 року за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на частку кв. [ADDRESS] . Згідно рішення Виконавчого комітету Богуславської міської ради від 18.01.2018 року № 4/1 передано [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спільну часткову власність, в рівних частках кожному, квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати житловою площею 24,0 кв.м., загальною площею 56,01 кв.м. Разом із тим, згідно договору дарування від 22.06.2023 року, [PERSON] подарувала [PERSON] частку квартири, без конкретного розподілу, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, станом на дату розгляду справи судом співвласниками спірної квартири є: позивач [PERSON] (1/4 частка) та його спільні з відповідачем діти [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/4 частка). Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Частиною 1 ст.355 ЦК України, визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. На підставі ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до частини 1статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зіст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з аналізу зазначеної норми у взаємозв`язку з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, суд дійшов висновку, що передбачене частиною другою статті 364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки у майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. \~ \~ \~ \~Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про неможливість позивача користуватися належною йому власністю. Відсутність ключів від квартири, за твердженням позивача, не є достатнім доказом даного твердження, з огляду на закріплені ЦК України правомочності власника та наявності обов`язку нести тягар щодо утримання свого майна. \~ \~ \~ \~Крім того, матеріали справи не містять висновку щодо технічної неможливості поділу об`єкта нерухомого майна спірної квартири, що позбавляє суд можливості застосувати ч.2 ст.364 ЦК України. Позивач, як на підставу задоволення позову посилається на ч. 2 ст. 364 ЦК України, тобто те, що виділ внатурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом, річ є неподільною, відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за належну йому частку. Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства"), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Щодо вимог про стягнення вартості частки з відповідача, суд зазначає, що позивач та відповідач, як батьки двох малолітніх дітей, згідно ст.154, 177 СК України, є їх законними представниками в розумінні ст.59 ЦПК України та не тільки захищають права та інтереси дітей, а й несуть відповідальність за зобов`язаннями. Позивач та відповідач по справі, як законні представники дітей, мають рівні права щодо розпорядження майном, яке повинно здійснюватисть в інтересах дітей. Разом із тим, в своєму позові позивач не ставить питання про припинення його права власності на частку квартири та за ким саме слід визнати право власності на частку квартири в порядку виплати грошової компенсації з огляду на те, що станом на дату розгляду справи судом співвласниками квартири є сам позивач та його малолітні діти. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висноку про відмову у задоволенні позову оскільки позивачем не доведено наявності порушеного права та ним обраний неналежний спосіб захисту права або інтересу. Щодо доводів представника відповідача про необ`єктивність проведеної оцінки вартості спірного нерухомого майна, то з урахуванням того, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, суд не вбачає підстав для надання відповіді на вказані аргументи сторони. В порядку ст.141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed