Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-11 00:00:00

14 березня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , у якому просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що з 12 липня 2002 року по 09 червня 2023 року він перебував у шлюбі з відповідачем, від якого у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . В червні 2023 році сторони розірвали шлюб, дитина після розірвання шлюбу залишилася проживати з ним. З моменту народження та до цих пір дитина мешкає та зареєстрована з батьком, він повністю займається вихованням сина, піклується про нього, утримує. З початку повномасштабного вторгнення відповідач передала сина позивачу і виїхала з іншим чоловіком в іншу місцевість. Через непорозуміння з відповідачем, виникають проблеми з оформленням будь-яких документів стосовно дитини, через те, що відповідач не контактує із ним. З урахуванням зазначених обставин, позивач вважає, що він як батько дитини може забезпечити всі належні умови для комфортного проживання та виховання дитини, оскільки офіційно працевлаштований, має стабільний дохід та власне житло, крім того не має наміру чинити перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю, у зв`язку з чим вважає, що в нього як у батька дитини, є всі підстави для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 21 серпня 2023 року підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, представник позивача подала заяву, в якій підтримала позов, просила його задовольнити і розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача. З урахуванням наданих позивачем доказів, вважає що є достатні підстави вважати, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню. Відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позову, однак не бажає вирішувати спір у позасудовому порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, крім того надали висновок щодо місця мешкання дитини [PERSON] , [INFO] , в якому просила вирішити спір згідно вимог діючого сімейного законодавства. Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків, а саме: Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Цей Указ затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-ІХ. Воєнний стан неодноразово продовжений і діє на сьогодні. Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. На підставі ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. При цьому, спосіб захисту повинен бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна; довести ті обставини, па які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яки: суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справі (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказуванні Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмет доказування та одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобам доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказуванні (ст. ст.77,78 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обстави справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ч.ч. 1, 4, 5 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого Запорізьким містким відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції за актовим записом № 532. Від шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 23 лютого 2011 року складено відповідний актовий запис № 138, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до довідки про участь батьків у шкільному житті дитини [PERSON] № 176 від 20.01.2023 р. вбачається, що неповнолітній [PERSON] , 2011 року народження, відвідував на день видачі довідки 6-В клас Ліцею № 6 м.Новомосковська. Дитина регулярно відвідує заняття у ліцеї. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько дитини [PERSON] спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини, приймає активну участь у житті клас, відвідує батьківські збори. Позивач [PERSON] відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є Фізичною особою - підприємцем; з медичних довідок вбачається, що він психіатричних протипоказань до виконання обов`язків водія немає; на обліку у лікаря нарколога не перебуває. Відповідно до витягу з Інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 20.01.2023 року до кримінальної відповідальності не притягувався. Згідно висновку Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Новомосковської міської ради, вбачається, що за місцем проживання батька та дитини проведено обстеження житлово-побутових умов та складений акт, відповідно до якого умови для проживання дитини задовільні, питання щодо визначення місця проживання дитини розглядалося на засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Новомосковської міської ради, за результатами якого просили питання про визначення місця проживання дитини залишити на розсуд суду. З пояснень відповідача вбачається, що в зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ вона з сином виїхала до Фінляндії, але через 5 місяців повернулась через дитину, яка мала бажання повернутися додому. Вона родом з Житомирської області і після розлучення хоче повернутись на постійне місце проживання туди, але син хоче залишитись проживати з батьком. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно із вимогами ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що на сьогодні дитина проживає з батьком. Вказана обставина підтверджується сторонами. За положеннями частини 1 статті 3, частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М.С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Таким чином, при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 травня 2021 року у справі № 309/1760/16-ц. При визначенні місця проживання дитини з одним із батьків підлягають з`ясуванню наступні обставини: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Встановлено, що позивач має житло, мешкає у житловому приміщенні разом з дитиною, дитині створені умов для виховання і розвитку; позивач має місце роботи, дохід; також суд враховує взаєморозуміння батька з дитиною, який бере активну участь у його житті. В той же час, відповідачем не надано жодних допустимих та достовірних доказів означених вище обставин, що підлягають доказуванню при розгляді справ про визначення місця проживання дитини. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що найкращим інтересам неповнолітньої дитини буде відповідати визначення її місця проживання разом з батьком -позивачем у справі [PERSON] , а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути, сплачений ним судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved